справа № 760/25605/19
провадження № 22-ц/824/4200/2026
головуючий у суді І інстанції Усатова І.А. 

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Міромікс Юнайтед» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором грошової позики,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач ТОВ «Міромікс Юнайтед» звернувся з позовом до ОСОБА_1 та просило суд, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, стягнути з відповідача грошові кошти за договором грошової позики в сумі 981 000 (дев`ятсот вісімдесят одна тисяча) гривень, пеню за порушення строку повернення позики в сумі 174 053,59 (сто сімдесят чотири тисячі п`ятдесят три) гривні 59 коп., індекс інфляції в сумі 2 089 308,25 (два мільйони вісімдесят дев`ять тисяч триста вісім) гривень 25 коп. та 3% річних від суми заборгованості у розмірі 326 882,95 (триста двадцять шість тисяч вісімсот вісімдесят дві) гривні 95 коп. та суму судового збору за подання цього позову.
Позивач вказував, що 17 липня 2009 року відповідач на підставі договору грошової позики від 17.07.2009, укладеного з позивачем, отримав від позивача грошову позику у розмірі 981 000,00 грн (дев`ятсот вісімдесят одна тисяча гривень). Зазначену суму позичальник зобов`язався повернути до 15 жовтня 2009 року.
1 жовтня 2012 року між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода №01 до договору грошової позики. Пунктом 2 цієї додаткової угоди сторони домовились, що позовна давність до будь-яких вимог сторін, що будуть витікати чи будуть пов`язані з договором грошової позики, встановлюється у 10 (десять) років.
Позивач у позові також зазначив, що пунктом 1 додаткової угоди № 01 прямо підтверджується факт отримання та неповернення відповідачем позики у сумі 981 000,00 грн (дев`ятсот вісімдесят одна тисяча гривень).
Враховуючи вищевикладене, просив суд задовольнити позов.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2025 року позов було задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «МІРОМІКС ЮНАЙТЕД» грошові кошти за позикою в сумі 981000,00 (дев`ятсот вісімдесят одна тисяча) грн, пеню за порушення строку повернення позики в сумі 174 053,59 (сто сімдесят чотири тисячі п`ятдесят три) грн 59 коп., індекс інфляції в сумі 2 089 308,25 (два мільйони вісімдесят дев`ять тисяч триста вісім) грн 25 коп. та 3% річних від суми заборгованості у розмірі 326 882,95 (триста двадцять шість тисяч вісімсот вісімдесят дві) грн 95 коп., а також 9 605,00 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) грн судового збору.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідач неодноразово наголошував на тому, що ніколи не отримував грошові кошти за договором грошової позики від 17 вересня 2009 року у власність і не володіє інформацією, чи були будь-які кошти перераховані на зазначений банківський рахунок фізичної особи у відповідності до п. 2.1. договору грошової позики від 17 вересня 2009 року.
Вказує, що матеріали справи також не містять інформації щодо перерахування грошових коштів позивачем відповідачу.
Звертає увагу на те, що у відповіді на відзив, позивачем зазначено на с. 6, що ТОВ «МІРОМІКС ЮНАЙТЕД» здійснив відповідно до договору грошової позики перерахування суми позики на поточний рахунок ОСОБА_1 , проте надати підтвердження цього перерахування позивач не може, оскільки банк через який здійснювалося перерахування ліквідовано, а банківські документи позивача за 2009 рік не збереглися у зв`язку з проведенням процедури знищення документів у позивача.
Щодо порушення норм процесуального права вказує на те, що відзив на позов було надіслано до суду та позивачу 12 жовтня 2023 року, докази надсилання наявні у матеріалах справи та додані до відзиву. Позивач отримав відзив 16 жовтня 2023 року, що підтверджується даними офіційного сайту АТ «Укрпошта».
Натомість відповідь на відзив була надана позивачем лише 16 листопада 2023 року, тобто майже через місяць після отримання відзиву, а також відповідь на відзив не містить клопотання щодо продовження строку на подання відповіді на відзив та будь-яких обґрунтувань причин пропуску зазначеного строку.
Крім того, вказує, що до відповіді на відзив позивачем було долучено ряд нових доказів, які не подавались ним разом із позовною заявою.
03 лютого 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ТОВ «МІРОМІКС ЮНАЙТЕД» - Єфімова С.А., у якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції вірно встановив, що апелянт не надав жодного доказу на спростування факту отримання позики (наприклад, банківської виписки), обмежившись лише письмовими запереченнями. Враховуючи наявність письмових документів про визнання боргу, рішення суду першої інстанції вважає обґрунтованим та таким, що прийнято з урахуванням всіх обставин.
У судовому засіданні представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Міромікс Юнайтед» - Єфімов С.А. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
21 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без його участі, вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 17 липня 2009 року між позивачем та відповідачем було укладено договір грошової позики у письмовій формі.
Пунктом 1.1 договору грошової позики визначено, що позикодавець зобов`язується надати позичальникові у власність кошти у розмірі 981 000,00 (дев`ятсот вісімдесят одна тисяча) гривень, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж саму суму коштів.
Відповідно до пункту 3.1 договору грошової позики позика у повному розмірі підлягає поверненню 15 жовтня 2009 року.
Судом також встановлено, що 01 жовтня 2012 року між позивачем та відповідачем у письмовій формі укладено Додаткову угоду № 01 до договору грошової позики від 17.07.2009.
У пункті 1 додаткової угоди № 01 зазначено, що грошова позика у розмірі 981 000,00 (дев`ятсот вісімдесят одна тисяча) гривень станом на дату підписання цієї додаткової угоди є неповернутою.
Пунктом 2 додаткової угоди № 01 позивач та відповідач визначили, що позовна давність до будь-яких вимог сторін, що будуть витікати чи будуть пов`язані з Договором, зокрема, позовна давність щодо вимог позикодавця про стягнення (повернення) неповернутої позичальником суми позики по Договору, встановлюється у 10 (десять) років.
30 липня 2019 року представник позивача направив відповідачу електронний лист, до якого долучено проект додаткової угоди № 02 до договору грошової позики від 17 липня 2009 року.
13 серпня 2019 року відповідач направив електронний лист на електронну адресу представника позивача. До цього електронного листа відповідач додав свою редакцію додаткової угоди № 02 до договору грошової позики від 17 липня 2009 року.
Пунктом 4.2 договору грошової позики від 17 липня 2009 року встановлено, що позичальник за порушення терміну, визначеного в пункті 3.1. Договору, сплачує позикодавцю пеню з простроченої суми у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення.
Задовольняючи в повному обсязі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач на підставі договору грошової позики від 17.07.2009, укладеного з позивачем, отримав від позивача грошову позику у розмірі 981 000,00 грн. У відзиві на позов відповідач заперечує факт отримання позики, однак відповідач не надав суду жодного доказу на спростування факту отримання позики, не надав виписки з банківського рахунку, обмежившись лише письмовими поясненими викладеними у відзиві. Тому суд дійшов до висновку про стягнення суми заборгованості у розмірі 981 000 грн.
Також судом було встановлено, що відповідач порушив зобов`язання, грошові кошти за договором грошової позики від 17 липня 2009 року не повернув, тому позивач вправі вимагати від відповідача сплати пені на підставі п 4.2 зазначеного договору грошової позики, та сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України. 
Згідно з наданими позивачем розрахунками у позовній заяві та у заяві про збільшення позовних вимог, розмір пені відповідно до п. 4.2 договору грошової позики за період з 06.03.2019 по 06.09.2019 становить 174 053,59 (сто сімдесят чотири тисячі п`ятдесят три) гривні 59 коп., індекс інфляції за період з 16.10.2009 по жовтень 2020 (що входить в період прострочення) відповідно до ст. 625 ЦК України становить 2 089 308,25 (два мільйони вісімдесят дев`ять триста вісім) гривень 25 коп. та 3% річних від суми заборгованості за період з 16.10.2009 по 23.11.2020 становить 326 882,95 (триста двадцять шість вісімсот вісімдесят дві) гривні 95 коп.
Цей розрахунок також не було спростовано відповідачем відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України.
Із наданих позивачем розрахунків суми пені, інфляційних нарахувань та 3% річних слідує, що періоди, за які позивач просить стягнути ці суми, не охоплюють період дії в Україні воєнного стану.
Перевіривши розрахунок пені, передбаченої п. 4.2 договору грошової позики, визначеної за період з 06.03.2019 року по 06.09.2019 року, суд першої інстанції встановив, що при здійсненні цього розрахунку враховано різні розміри облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який стягується пеня, розрахунок арифметично правильний, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення пені відповідно до п. 4.2 договору грошової позики у сумі 174 053,59 (сто сімдесят чотири тисячі п`ятдесят три) гривні 59 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.
Перевіривши розрахунок інфляційних втрат за визначений позивачем період з листопада 2009 року по жовтень 2020 року, судом першої інстанції було встановлено, що, визначений позивачем період нарахування є обґрунтованим, розрахунок арифметично правильний, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 2 089 308,25 (два мільйони вісімдесят дев`ять тисяч триста вісім) гривень 25 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.
Судом також перевірено розрахунок 3% річних і встановлено, що вказаний розрахунок здійснено з урахуванням встановленого договором строку повернення позики, визначений позивачем період нарахування є обґрунтованим, розрахунок арифметично правильний, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення 3% річних у сумі 326 882,95 (триста двадцять шість тисяч вісімсот вісімдесят дві) гривні 95 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Встановивши, що ОСОБА_1 , не виконав умов укладеного із позивачем договору грошової позики, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу суму боргу в розмірі у розмірі 981 000,00 гривень, пеню за порушення строку повернення позики в сумі 174 053,59 гривні 59 коп., індекс інфляції в сумі 2 089 308,25 гривень 25 коп. та 3% річних від суми заборгованості у розмірі 326 882,95 гривні 95 коп.
Доводи апеляційної скарги про те, що апелянт ніколи не отримував грошові кошти за договором грошової позики від 17 вересня 2009 року у власність і не володіє інформацією, чи були будь-які кошти перераховані на зазначений банківський рахунок фізичної особи у відповідності до п. 2.1. договору грошової позики від 17 вересня 2009 року, апеляційний суд відхиляє як безпідставні, оскільки сам факт укладення сторонами договору позики, підписаного відповідачем, свідчить про прийняття ним відповідних зобов`язань. 
При цьому, відповідач ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не надав належних та допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог, які б спростовували факт отримання грошових коштів або підтверджували відсутність виконання позивачем своїх зобов`язань за договором.
Посилання апелянта на відсутність документального підтвердження перерахування коштів не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки такі доводи не підтверджені доказами та зводяться до припущень.
Щодо доводів про порушення норм процесуального права, колегія суддів зазначає, що навіть у разі подання відповіді на відзив із пропуском строку, це саме по собі не є безумовною підставою для скасування рішення суду, якщо таке порушення не призвело до неправильного вирішення справи. 
Матеріали справи не містять даних про те, що зазначені апелянтом обставини вплинули на повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи чи правильність застосування норм права.
Так, у матеріалах справи відсутні виписки по рахунку, які підтверджують перерахування грошових коштів позивачеві, з приводу чого стороною позивача надані письмові пояснення.
Однак, відповідач ніяким чином не спростовує ту обставину, що отримання від позикодавця у позику грошової суми у розмірі 981 000 грн, яка станом на дату підписання цієї додаткової угоди є неповернутою, зафіксовано у Додатковій угоді №1 від 01 жовтня 2012 року «Про збільшення позовної давності до договору грошової позики від 17.07.2009 р.», яка підписана самим відповідачем, як позичальником.
Суд вказує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 в справі № 390/34/17 (провадження №61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 у справі №337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою.
Таким чином, ситуація, коли відповідач, як позичальник уклав додаткову угоду із позивачем (як позикодавцем), у якій засвідчив шляхом її підписання отримання і неповернення грошової суми, а після звернення до суду позикодавця про стягнення обумовлених грошових коштів, заперечує наявність доказів отримання такої суми, не відповідає принципу добросовісності.
Норми процесуального Закону окрім загальних засад змагальності (доведення обставин доказами) також визначає випадки звільнення від доказування у разі визнання обставин.
Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.
Ні в суді першої інстанції, ні в доводах апеляційної скарги відповідач жодним чином не заперечує факт підписання додаткової угоди №1 від 01 жовтня 2012 року та не оспорює чинність його умов, у яких ним визнано отримання спірної суми коштів.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду, що відповідно до вимог процесуального закону не є підставою для скасування судового рішення. 
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий	Т.О. Писана	
Судді	К.П. Приходько	

		
		
	С.О. Журба