РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

29 травня 2026 року	Справа №160/27520/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
17.09.2025р. (згідно відомостей Укрпошта) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та, з урахуванням уточненої позовної заяви від 23.10.2025р., просить:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати позивачеві грошового забезпечення з 15.06.2019 по 25.02.2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2019-2023 роки без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2019 рік” Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік”, Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік”, Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік”, Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік”;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивачеві з 15.06.2019 по 25.02.2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2019-2023 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2019 рік” станом на 01.01.2019, Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020, Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021, Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022, Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати позивачеві грошового забезпечення з 15.06.2019 по 25.02.2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2019-2023 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2019 рік” станом на 01.01.2019, Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020, Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021, Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022, Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023;
- зобов`язати військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат позивачеві з 15.06.2019 по 25.02.2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2019-2023 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2019 рік” станом на 01.01.2019, Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020, Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021, Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022, Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Оскільки вказані позовні вимоги є ідентичними та дублюються, адміністративним судом підлягає вирішенню позовні вимоги позивача про визнання дій протиправними як одна позовна вимога публічно-правового характеру та похідна від неї позовна вимога про зобов`язання вчинити певні дії.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходив військову службу у період з 15.06.2019р. по 25.02.2023р. у Військовій частині НОМЕР_1 , при цьому, остання протиправно розраховувала його грошове забезпечення із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року (1762 грн.), що призвело до порушення його майнових прав та до зменшення його грошового забезпечення, у тому числі, і усіх його складових, зокрема, посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги на оздоровлення за 2019-2023 роки, гарантованих йому ст.9 Закону №2011-ХІІ. Також позивач вказав на те, що його заява від 16.07.2025р. щодо перерахунку його грошового забезпечення не мала позитивного вирішення. Позивач вважає такі дії відповідача щодо виплати йому грошового забезпечення у заниженому розмірі протиправними, вчиненими всупереч вимогам чинного законодавства, посилаючись на те, що, починаючи з 29.01.2020р. – дня набрання законної сили за правовими висновками постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6453/18, його грошове забезпечення та всі його складові мали бути відповідачем обчислені із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня відповідного календарного року, шляхом його множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 постанови КМУ №704, що відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі №240/4946/18, у постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №200/3775/20-а, постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі №200/3757/20-а. Тому, позивач вважає, що з 15.06.2019 по 25.02.2023р. він, як військовослужбовець, має право на перерахунок його грошового забезпечення, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2019, 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022 та 01.01.2023р., встановлених Законами України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.
Ухвалою суду від 01.12.2025р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, зобов`язано відповідача протягом 15 календарних днів після отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності дій відповідача у спірних правовідносинах, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Окрім того, зазначеною ухвалою суду в порядку ст.80 КАС України, за клопотанням позивача, було витребувано у Військової частини НОМЕР_1 :
- розрахунок нарахованого та виплаченого позивачеві грошового забезпечення (із зазначенням у ньому посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, щомісячної премії, інших надбавок, грошової допомоги на оздоровлення) за спірний період з 15.06.2019р. по 25.02.2023р.
Зазначена ухвала суду разом із адміністративним позовом була отримана, зокрема, відповідачем у його електронному кабінеті 25.09.2025р. (адміністративний позов з додатками), 02.12.2025р. (ухвалу суду), що є належним повідомленням відповідача про час та місце судового розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст.18, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявними у справі.
12.12.2025р. та 21.05.2026р. на виконання згаданої вище ухвали суду через систему «Електронний суд» представником відповідача було подано відзив на позов, відзив на уточнений позов, у яких останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що даний позов поданий позивачем після спливу понад півроку, коли йому стало відомо або повинно було стати відомо про порушення прав; у поданій заяві про поновлення строку позивач не довів існування об`єктивно непереборних обставин, які б унеможливлювали своєчасне звернення до суду, а наведені аргументи носять загальний характер і не підтверджені належними доказами; незнання закону або пасивна поведінка не є підставою для поновлення строку, відтак, вважає, що, оскільки позивач звернувся з цим позовом після закінчення шестимісячного строку, не навів жодної об`єктивної причини, підтвердженої доказами, діяв пасивно понад два роки, підстави для поновлення строку – відсутні. Також представник відповідача зазначив у відзиві на позов, що після ознайомлення зі змістом отриманої позовної заяви відповідач вважає, що вона не відповідає вимогам ст.169 КАС України, оскільки за п.2 ч.5 ст.160 КАС України у ній має бути зазначена адреса електронної пошти позивача, однак, позивачем зазначена адреса іншої, сторонньої особи, яка не має процесуального відношення до даної справи та аналізуючи відкриті джерела мережі Інтернет було з`ясовано, що наведена у позові електронна адреса належить особі – ОСОБА_2 , яка є представником військової частини НОМЕР_2 , що, на переконання представника відповідача, свідчить про намагання позивача в незаконний спосіб долучити до участі у справі сторонню особу та надати цій особі доступ до матеріалів адміністративної справи, тому відповідач зазначив, що така поведінка позивача є проявом зловживання процесуальними правами та є підставою для залишення позову без руху для усунення вказаних недоліків позову. Щодо позиції відповідача по суті спору, представник відповідача вказав на те, що позивач проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 з 18.07.2019р. по 25.02.2023р. (накази командира в/ч НОМЕР_1 по стройовій частині від 18.07.2019р. №432 та від 25.02.2023р. №101). Щодо вимог про перерахунок грошового забезпечення відповідач стверджує, що діяв виключно у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, не допускав незаконної бездіяльності щодо прав та законних інтересів позивача, оскільки, застосовуючи при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням, таку розрахункову величину як прожитковий мінімум для працездатних осіб щодо визначення суми грошового забезпечення позивача, визначений Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» на 01.01.2018р., відповідач діяв правомірно, так як станом на 10.06.2020р. діяла редакція пункту 4 постанови КМУ №704, яка передбачала таке правове регулювання. Дана редакція була чинною в період, що охоплюється позовом, і відповідач застосовував виключно офіційно діючі норми, не маючи повноважень самостійно змінювати нормативні розрахункові формули. Посилання позивача на судове рішення у справі №826/6453/18, яким визнано протиправність окремих положень постанови КМУ №103, не змінює обов`язку військової частини дотримуватись офіційно чинного законодавства, поки воно не буде скасоване в установленому порядку. За викладеного, представник відповідача вважає позовні вимоги позивача безпідставними та такими, що не підтверджені належними доказами.
Окрім того, 28.05.2026р. через систему «Електронний суд» на вимогу згаданої вище ухвали суду представником відповідача також було надано копії Карток особового рахунку позивача про розміри грошового забезпечення позивача та його складових, нарахованих та виплачених у спірний період з 2019 по 2023 роки.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 29.05.2026р. у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці, велику завантаженість справами військовослужбовців та, як наслідок, об`єктивну неможливість прийняття у цей період рішень у справах, на підставі ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд даної справи було продовжено до 29.05.2026р.
Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 29.05.2026р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.
Громадянин України ОСОБА_1 проходив військову службу у період з 18.07.2019р. по 25.02.2023р. у Військовій частині НОМЕР_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується копією паспорта позивача № НОМЕР_3 від 11.03.2019р., копією посвідчення серія НОМЕР_4 та копіями Витягів із наказів від 18.07.2019р. №432, від 25.02.2023р. №101, наявних у справі.
Згідно змісту копії Витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.02.2023р. №101, у зв`язку із вибуттям до нового місця служби (призначенням на посаду заступника начальника озброєння логістики в/ч НОМЕР_2 ) позивача було виключено зі списків особового складу військової частини з 25.02.2023 року.
Надалі, позивач звертався до відповідача зі зверненням від 16.07.2025р., у якому просив, зокрема, надати інформацію про розмір прожиткового мінімуму, застосованого при встановленні йому посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт за спірні періоди, а також і просив нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії) за період з 15.06.2019 по 25.02.2023р. з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови КМУ №704, з урахуванням раніше виплачених сум.
У відповідь на згадане вище звернення позивача в/ч НОМЕР_1 листом від 29.07.2025р. за №13203 обмежилась наданням Витягів із наказів командира в/ч НОМЕР_1 про зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , про що свідчить зміст наведеної відповіді.
При цьому, жодної інформації про розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, з якого здійснювалось обчислення грошового забезпечення позивача у спірний період, відповідачем не наведено та відповідних доказів до згаданого листа не додано, вказаний вище лист такої інформації не містить.
В той же час, факт нарахування та виплати відповідачем позивачеві грошового забезпечення, у тому числі, зазначених у позові його складових, у спірний період з 29.01.2020р. по 25.02.2023р. (в/ч НОМЕР_1 ) у зменшеному розмірі, а саме: обчисленого з розрахункової величини – розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018р., що становив 1762,00 грн., підтверджено представником відповідача у його відзиві на позов та у відзиві на уточнений позов.
Разом з тим, позивач у позові зазначив, що обчислення його грошового забезпечення, у тому числі, зазначених у позові його складових за періоди – з 29.01.2020р. по 25.02.2023р. мало бути проведене відповідачем (в/ч НОМЕР_1 ) із величини – розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року відповідно до пункту 4 Постанови №704 у редакції, яка діяла з 29.01.2020р.
З огляду на викладене, позивач вважає, що він має право на нарахування та виплату такого грошового забезпечення, у тому числі усіх його складових (посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги на оздоровлення за 2019-2023 роки) за згадані вище спірні періоди із урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року та шляхом його множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно до постанови КМУ №704, у зв`язку із чим просив суд визнати дії відповідача щодо обчислення та виплати його грошового забезпечення та згаданих його складових, без урахування вказаної вище розрахункової величини, протиправними та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату згаданого вище грошового забезпечення та його складових із урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, з урахуванням раніше виплачених сум. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача частково, за період 29.01.2020 по 25.02.2023р., виходячи з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон 2011-XII).
Окрім того, цей Закон встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно частин першої - третьої статті 9 Закону 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
За приписами частини четвертої статті 9 Закону 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01 березня 2018 року (надалі - Постанова КМУ №704).
Зазначеною Постановою КМУ №704 було збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців з 01.03.2018р.
Відповідно до пункту 4 Постанови КМУ №704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1, 12, 13, 14.
Приміткою 1 Додатку 1 до Постанови №704 визначено, що посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (надалі – Постанова КМУ № 103), якою внесено зміни до Постанови КМУ № 704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції: установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14» (пункт 6 Постанови КМУ № 103).
Постанова КМУ №103 набула чинності 24 лютого 2018 року.
Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови КМУ №103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.
З огляду на вказане, слід дійти висновку про необхідність застосування з 29 січня 2020 року (дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18) положень пункту 4 Постанови КМУ №704 в редакції до 24 лютого 2018 року, тобто в редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постановою КМУ № 103.
Тож, з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови КМУ № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою КМУ № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.
Через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у осіб з числа військовослужбовців виникло право на нарахування та виплату грошового забезпечення, яке визначається шляхом застосування пункту 4 Постанови КМУ № 704 у редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постанови КМУ №103 (тобто, до 24.02.2018р.) із використанням для його визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Таким чином з 29.01.2020р., тобто з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/6453/18, діяв п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 у первісній редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1,12,13,14.
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21, від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21, від 15.03.2023р. у справі №420/6572/22 та від 05.06.2024р. у справі №420/18318/23.
При цьому, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2018р. – 1762 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2020р. – 2102 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. – 2270 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. – 2481 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2023р. – 2684 грн.
Отже, із аналізу наведених норм слідує, що протягом спірного періоду з 29.01.2020 по 25.02.2023р. прожитковий мінімум для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня календарного року, збільшувався. 
При цьому, слід зазначити, що різниця між розміром прожиткового мінімуму на 2018 рік та 2020,2021,2022, 2023 роки впливає на визначення розміру посадового окладу та з 29.01.2020р., тобто, з моменту набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справ №826/6453/18, наявні правові підстави для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (2020,2021,2022, 2023 роках), на відповідний тарифний коефіцієнт. 
А відтак, із наведеного слід дійти висновку, що у спірні періоди з 29.01.2020р. по 25.02.2023р. (проходячи військову службу у в/ч НОМЕР_1 ), позивач мав право на отримання грошового забезпечення (у тому числі, посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021 та 2022 роки), обчисленого виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року згідно до вимог пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704, у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. та із застосуванням наведених вище розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня відповідного календарного року згідно Законів України «Про Державний бюджет України» на 2020-2023 роки.
Наведена правова позиція висловлена і у постановах Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а, від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21 та від 15.03.2023р. у справі №420/6572/22, від 05.06.2024р. у справі №420/18318/23, яка є обов`язковою для врахуванням адміністративним судом у відповідності до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що у спірні періоди з 29.01.2020р. по 25.02.2023р. (проходячи військову службу у в/ч НОМЕР_1 ) грошове забезпечення позивача (у тому числі, посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021 та 2022 роки) мало б обчислюватися відповідачем із використанням величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного календарного року.
Так, судом вище було встановлено, що позивач проходив військову службу у період з 18.07.2019 по 25.02.2023р. у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується вище дослідженими судом відомостями, які містяться у копіях Витягів із наказів від 18.07.2019р. №432, від 25.02.2023р. №101, наявних у справі.
Факт проходження позивачем військової служби у згаданій вище військовій частині НОМЕР_1 у наведений вище період відповідачем не оспорюється та підтверджено у відзиві на позов та у відзиві на уточнений позов, а також змістом копій Карток особового рахунку позивача за 2020-2023 роки.
Разом з тим, доказів застосування відповідачем (в/ч НОМЕР_1 ) величини – розміру прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, при обчисленні у спірні періоди з 29.01.2020 по 25.02.2023 року грошового забезпечення позивача (у тому числі, посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги на оздоровлення за 2020,2021 та 2022 роки) згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, яка діяла в редакції з 29.01.2020р. та була чинною у спірні наведені вище періоди, матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано. 
За викладених обставин, суд приходить до висновку, що дії відповідача (в/ч НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення та всіх його складових, які наведені вище, без врахування розміру прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, помноженого на відповідний тарифний коефіцієнт згідно пункту 4 постанови КМУ №704, у редакції, чинній з 29.01.2020 та яка була чинною у спірні періоди – з 29.01.2020 по 25.02.2023р., слід визнати протиправними.
У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте, відповідачем у відзиві на позов та у відзиві на уточнений позов не наведено жодних обґрунтованих підстав, як і не було надано належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність його дій щодо нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення та всіх його складових, які наведені вище, без врахування розміру прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, помноженого на відповідний тарифний коефіцієнт згідно пункту 4 Постанови КМУ №704, у редакції, чинній з 29.01.2020 та яка була чинною у спірний період, з урахуванням встановлених судом вище обставин та аналізу чинного законодавства, які не спростовані.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом аргументи представника відповідача з приводу того, що у період проходження позивачем військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 для обчислення грошового забезпечення позивача застосовувалась розрахункова величина у розмірі 1762 грн. (прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року) згідно пункту 4 Постанови КМУ №704, оскільки станом на 10.06.2020р. діяла редакція згаданого пункту 4, яка передбачала таке правове регулювання та відповідач не мав повноважень самостійно здійснювати нормативні розрахункові формули, з огляду на таке.
По-перше, наведені твердження представника відповідача спростовуються змістом постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6453/18, якою вказана редакція п.4 Постанови КМУ №704 у редакції постанови КМУ №103, була визнана протиправною та скасована, дане судове рішення набрало чинності 29.01.2020р., а відтак, у спірний період, починаючи з 29.01.2020 по 25.02.2023р. п.4 Постанови КМУ №704 діяв у редакції, чинний з 29.01.2020 з урахуванням висновків вказаного судового рішення, яке є обов`язковим для виконання і відповідачем згідно ст.129-1Конституції України, тому відповідачем, починаючи з 29.01.2020р., при обчисленні грошового забезпечення військовослужбовців мала застосовуватися така розрахункова величина як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року.
По-друге, вказані доводи представника відповідача також і спростовуються вище згаданими правовими висновками, які містяться у постановах Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а, від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21, від 15.03.2023р. у справі №420/6572/22, від 05.06.2024р. у справі №420/18318/23, які є сталими та послідовними, відтак, є обов`язковими, не тільки для адміністративного суду, а й обов`язкові для застосування відповідачем в силу ст.129-1 Конституції України.
Суд зазначає, що ігнорування відповідачем вищенаведених правових висновків Верховного Суду, фактичне їх заперечення у подібних правовідносинах у справах, які розглядаються адміністративними судами першої та апеляційної інстанції, без оскарження їх у встановленому законодавством порядку, є проявом підриву довіри до судової гілки влади в цілому в очах військовослужбовців та є з боку відповідача, як суб`єкта владних повноважень, неприпустимим.
Що стосується аргументів представника відповідача щодо зазначення у позові позивачем адреси електронної пошти іншої особи, що, на переконання відповідача, є зловживаннями процесуальними правами, спроби позивача долучити до участі у справі сторонню особу, що є підставою для залишення позову без руху, то у цій частині доводи є безпідставними та необґрунтованими, оскільки, по-перше, зазначення адреси електронної пошти у позові, яка належить іншій особі, за ст.ст.160, 161, 169 КАС України не є підставою для залишення позову без руху, а використання адреси електронної пошти іншої особи не заборонено процесуальним приписами; по-друге, долучення до участі у справі інших осіб можливе лише за відповідною ухвалою суду у порядку ст.ст.48,49 КАС України, а не за спробами позивача; по-третє, перевірка відповідності позову вимогам ст.160,161 КАС України віднесена до повноважень суду, і представник відповідача не наділений повноваженнями робити вказівки суду з цього приводу, зазначені вказівки суд розцінює як прояв надмірного формалізму з боку відповідача; по-четверте, підстави зловживання процесуальними правами перелічені у ст.45 КАС України та її аналіз свідчить про те, що зазначення у позові адреси електронної пошти, яка належить іншій особі, не віднесено до зловживаннями процесуальними правами; по-п`яте, наведені відповідачем обставини не спростовують протиправності дій відповідача, які є предметом даного спору, тому наведені вище аргументи відповідача судом визнаються неспроможними.
Судом також критично надається правова оцінка посиланням відповідача на те, що судове рішення у справі №826/6453/18, яким визнано протиправність окремих положень КМУ№103, не змінює обов`язку військової частини дотримуватись офіційно чинного законодавства, поки воно не буде скасовано в установленому порядку, оскільки суд акцентує увагу представника відповідача на тому, що вказаним судом рішенням (у встановленому законом порядку) і було визнано протиправним та скасовано пункт 4 постанови КМУ №704 у редакції постанови КМУ №103, яка передбачала, що розміри посадового окладу та окладу за військовим званням військовослужбовців визначалися шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018р. та з 29.01.2020р. (набранням законної сили вищенаведеним судовим рішенням) відновлено дію попередньої норми, яка передбачала, що розміри посадового окладу та окладу за військовим званням військовослужбовців визначалися шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, які діють з 29.01.2020, а також були чинними і станом на 25.02.2023р. (у спірний період), про що свідчать і правові висновки Верховного Суду, які наведені у згаданих вище постановах, є сталими і послідовними, однак, як Міністерством оборони України, командуванням ЗСУ, так і відповідачем ігноруються всупереч ст.129-1 Конституції України.
Щодо аргументів відповідача про необхідність залишення позову без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.
У відповідності до вимог ч.1 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк – ч.5 ст.122 згаданого Кодексу.
Водночас, у вказаних положеннях КАС України норми, які б регулювали строки звернення до суду з позовами у справах щодо стягнення належної працівникам заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці, відсутні.
А відповідно, за загальним правилом, у разі відсутності у спеціальному законі відповідних норм, які врегульовують спірні відносини, підлягають застосуванню приписи загального законодавства про працю, якими, у даному випадку, є положення КЗпП України.
Так, за приписами ст.233 КЗпП України, у редакції, чинній до 19.07.2022р., було передбачено, що строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.
Водночас, у відповідності до ст.233 КЗпП України, у редакції, чинній з 19.07.2022р. та яка діяла і на момент подання даного позову до суду (17.09.2025р.), встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні - встановлено тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні.
Разом з тим, відповідного письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачеві при його виключенні із особового складу в/ч НОМЕР_1 (25.02.2023р.) в частині проведення розрахунку його грошового забезпечення з величини – розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, за спірний період, відповідачем позивачеві не вручалось (таких доказів суду не надано).
При цьому, посилання відповідача на те, що позивач звернувся до суду з цим позовом після спливу шестимісячного строку, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки як зазначалося судом вище, приписи ст.122 КАС України на дані правовідносини не розповсюджуються, а мають застосовуватися приписи ст.233 КЗпП України, про що неодноразово надавалась правова оцінка Верховним Судом, яка представником відповідача знову була проігнорована.
Окрім того, судом враховується і те, що ні станом на 25.02.2023р. (виключення позивача із особового складу військової частини), ні на момент звернення позивача від 16.07.2025р. відповідачем позивачеві інформації про те, з якої саме розрахункової величини була проведене обчислення його грошового забезпечення за спірний період так і не було надано (таких доказів відповідач до відзиву на позов не надав).
Зміст копії листа відповідача від 29.07.2025р. №13203 такої інформації не містить.
За відсутності повідомлення позивача про розміри розрахункової величини з якої розраховувалось грошове забезпечення позивача з боку відповідача, не повідомлення такої інформації навіть на звернення позивача від 16.07.2025р. у листі від 29.07.2025р. за №13203 (у ньому відповідач обмежився лише наданням Витягів із наказів, які такої інформації не містять), що не є належним доказом обізнаності позивача про розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з якого розраховувалось його грошове забезпечення у спірний період в силу ст.73 КАС України, суд вважає, що аргументи відповідача про пропуск строку звернення з даним позовом до суду, є неспроможними.
Відтак, у даних правовідносинах, враховуючи не вручення відповідного повідомлення позивачеві відповідачем про розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з якого позивачеві розраховувалося грошове забезпечення при його виключенні з особового складу військової частини, має місце бездіяльність суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі), яка є триваючою.
А отже, судом враховується, що предметом у даному спорі фактично є бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачеві грошового забезпечення у період з 29.01.2020р. по 25.02.2023р., обчисленої без урахування величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року у відповідності до вимог п.4 постанови КМУ №704 у редакції, яка діяла з 29.01.2020р та у спірний період, є триваючим порушенням (носить триваючий характер) і продовжується на момент подання цього адміністративного позову до суду.
Згідно зі сталою судовою практикою триваючим порушенням (бездіяльністю суб`єкта владних повноважень) – є триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.
Зазначене формулювання бездіяльності закріплено і у постановах Верховного Суду від 04.03.2021р. у постанові ВП ВС у справі №9901/203/20, від 06.07.2023р. у справі №500/63/20.
Також і у постанові Верховного Суду від 06.07.2023р. у справі №500/63/20 Колегія Суддів зазначила, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду, слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.
З огляду на вимоги позову, які стосуються протиправності дій відповідача – в/ч НОМЕР_1 , які полягають у не нарахуванні та не виплаті позивачеві грошового забезпечення (у тому числі, посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги на оздоровлення за 2020,2021 та 2022 роки), за період з 29.01.2020р. по 25.02.2023р. без урахування, при його обчисленні, величини – розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року у відповідності до вимог п.4 постанови КМУ №704 у редакції чинній з 29.01.2020р. по 25.02.2023р., тобто, ці правовідносини позивач пов`язує з порушенням свого права, яке є триваючим (носить триваючий характер) і продовжується на момент подання цього адміністративного позову до суду, а відповідно, суд вважає, що позивачем дотримано строки звернення до суду з цим позовом.
Також суд звертає увагу відповідача на те, що питання дотримання позивачем строків розгляду справи судом уже вирішувалося, відповідна заява позивача про поновлення строків звернення до суду з цим позовом була розглянута під час відкриття провадження у даній справі про що зазначено в ухвалі суду від 01.12.2025р., яка є одною із форм судового рішення, та висновки якого (при складанні відзиву на позов в частині пропуску строку звернення позивача строку звернення до суду з цим позовом) відповідачем були проігноровані знову, (як і правові висновки Верховного Суду, наведені судом вище) всупереч вимогам ст.14 КАС України та ст.129-1 Конституції України.
Відтак, заявлення відповідачем у відзиві на позов клопотання про залишення позову без розгляду через пропуск строку звернення позивача до суду з цим позовом, з урахуванням того, що це питання було вирішено судом під час відкриття провадження в цій адміністративній справі, про що зазначено в рішенні суду (ухвалі) від 01.12.2025р., суд визнає наведене у відзиві клопотання після вирішення судом питання строків звернення до суду зловживаннями процесуальними правами з боку відповідача в силу п.1 ч.2 ст.45 Кодексу адміністративного судочинства України.
З огляду на наведене, всі інші аргументи представника відповідача уважно вивчені судом, однак не заслуговують на увагу суду, оскільки вищенаведених правових висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення ( у тому числі, посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги на оздоровлення за 2020,2021 та 2022 роки) без врахування розміру прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, помноженого на відповідний тарифний коефіцієнт згідно пункту 4 постанови КМУ №704, у редакції, чинній з 29.01.2020 та яка була чинною у спірні періоди – з 29.01.2020 по 25.02.2023р., суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Отже, судом встановлено, що вказаними діями щодо нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення (у тому числі, посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021 та 2022 роки) без врахування розміру прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, помноженого на відповідний тарифний коефіцієнт згідно пункту 4 постанови КМУ №704, у редакції, чинній з 29.01.2020 та яка була чинною у спірні періоди – з 29.01.2020 по 25.02.2023р., відповідач допустив порушення прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких дій протиправними, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Також підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити йому перерахунок та виплату грошового забезпечення (у тому числі, посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги на оздоровлення за 2020,2021 та 2022 роки) із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ №704, з урахуванням раніше виплачених сум, виходячи з того, що судом встановлено протиправність дій відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача, є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.
Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі “Чуйкіна проти України” констатував: “ 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює “право на суд”, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі “Голдер проти Сполученого Королівства” (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати “вирішення” спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.
Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення (у тому числі, посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги на оздоровлення за 2020,2021 та 2022 роки), обчисленого виходячи із розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року згідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704, у редакції, чинній з 29.01.2020р. та у спірні наведені періоди (з 29.01.2020р. по 25.02.2023р.), а також і здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений. 
Між тим, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій щодо обчислення та виплати позивачеві грошового забезпечення та усіх його вищезазначених складових без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2019 рік” Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік”, за період з 15.06.2019р. по 28.01.2020 року задоволенню не підлягають з огляду на наступне.
Так, як вбачається зі змісту копії Витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 18.07.2019р. №432 (по стройовій частині) позивач був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 – 18.07.2019р.
Зазначені обставини жодними іншими доказами позивачем не спростовані.
Відповідно, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач не отримував грошового забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 у період з 15.06.2019р. по 18.07.2019р., а відтак, і жодні обґрунтовані правові підстави для зобов`язання відповідача щодо проведення відповідного перерахунку такого грошового забезпечення за вказаний спірний період у адміністративного суду відсутні, тому у цій частині позовних вимог позивачеві слід відмовити.
Окрім того, з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6453/18, яка набрала законної сили 29.01.2020р., саме з 29.01.2020р. позивач має право на отримання грошового забезпечення та всіх його вищенаведених складових, обчисленого із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, а відтак, вказане судове рішення не має зворотної дії в часі та не може бути застосовано до правовідносин, які мали місце з 18.07.2019р. по 28.01.2020р., тому у цій частині позовні вимоги позивача також задоволенню не підлягають.
Також і позовні вимоги позивача в частині здійснення перерахунку та виплати позивачеві грошової допомоги на оздоровлення за 2023 роки, задоволенню не підлягають, з огляду на те, що остання не нараховувались та не виплачувались позивачеві у 2023 році, що підтверджується змістом копії Витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 25.02.2023р. №101, а також і змістом копії Картки по особовому рахунку позивача за 2023 рік.
На спростування відомостей, які наведені у копії картки особового рахунку за 2023 рік, позивачем жодних інших доказів (рапортів про виплату, отриманих відповідачем та інше) до позову не було додано.
За викладених обставин, суд приходить до висновку, що у наведеній вище частині позовних вимог позивачеві слід відмовити.
Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню частково.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору за подання даного позову до суду, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки жодних доказів, які б підтверджували понесення саме судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання цього позову до суду першої інстанції, позивачем не надано з урахуванням того, що він звільнений від сплати судового збору за подання позову, предметом якого є невиплата заробітної плати (грошового забезпечення) у повному обсязі згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України “Про судовий збір”.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення (у тому числі, посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги на оздоровлення за 2020,2021 та 2022 роки), без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік”, Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік”, Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік”, Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” за період з 29.01.2020 року по 25.02.2023 року – протиправними.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) - грошового забезпечення (у тому числі, посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат, грошової допомоги на оздоровлення за 2020,2021 та 2022 роки) із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, згідно Законів України «Про Державний бюджет України на 2020, 2021 та 2022 роки», на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704 за період з 29.01.2020 по 25.02.2023 включно, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позову - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва