Справа № 602/322/26
Провадження № 2/602/325/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
/заочне/
"05" червня 2026 р.       м. Ланівці
Лановецький районний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Наумчука В.А., за участю секретаря судового засідання Майхрук Н.М.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,
в с т а н о в и в:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ- КАПІТАЛ» (далі - ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» або Товариство, або позивач) через свого представника, адвоката Усенка М.І., за допомогою підсистеми «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за договором.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 14.07.2017 Публічне акціонерне товариство «ІДЕЯ БАНК» (далі - ПАТ «ІДЕЯ БАНК» або кредитодавець, або Банк) та ОСОБА_1 (далі у тексті також відповідач або позичальник) уклали Кредитний договір №Р29.330.70675, на підставі якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 18722,00 грн строком на 36 місяців, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та щомісячну плату за обслуговування кредиту на умовах, визначених договором. В подальшому право вимоги за кредитним договором було відступлено позивачу на підставі договору факторингу, у зв`язку з чим позивач став новим кредитором стосовно відповідача як позичальника за кредитним договором. Однак, відповідач не виконав належним чином умов кредитного договору, заборгованість не погасив, внаслідок чого у нього перед позивачем існує заборгованість в сумі 54727,31 грн, яка складається: із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 18344,55 грн; заборгованості за відсотками у розмірі 8416,29 грн; заборгованості за комісією у розмірі 27966,47 грн, і яку позивач просить стягнути з відповідача.
Також разом із заборгованістю по договору позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати, а саме: 2662,40 гривень сплаченого судового збору та 8000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався, письмових заперечень проти позову до суду не подав.
Ухвалою суду від 13.04.2026 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 13 травня 2026 року.
Ухвалою суду від 13.05.2026 розгляд цивільної справи відкладено на 05 червня 2026 року.
Представник позивача в судове засідання не прибув, однак попередньо подав до суду клопотання, у якому просить розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач у судове засідання не прибув, хоча про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини свого неприбуття в судове засідання суд не повідомив.
Ураховуючи те, що відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, повторно не з`явився у судове засідання, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, то, керуючись ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд цієї справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Згідно зі частиною другою статті 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд дослідив матеріали справи, оцінив докази, які у них містяться, встановив фактичні обставини і відповідні спірні правовідносини, та дійшов наступних висновків.
Щодо укладення кредитного договору.
14 липня 2017 року ОСОБА_1 власноруч підписав та подав ПАТ «ІДЕЯ БАНК» Заяву-Анкету на кредит у сумі 18722,00 грн, обравши страхову компанію ТДВ «СК «АХА Страхування Життя», а також власноруч підписав кредитний договір №Р29.330.70675, Паспорт споживчого кредиту, Графік щомісячних платежів за кредитним договором, Згоду-повідомлення фізичної особи – клієнта Банку, що підтверджується доданими до позовної заяви належним чином засвідченими копіями зазначених документів (а.с. 6-7, 8 зворот).
Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору №Р29.330.70675 від 14.07.2017 банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 18722,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.
Станом на 14.07.2017 ПАТ «ІДЕЯ БАНК» (код ЄДРПОУ 19390819) був, і наразі є, банком та має чинну ліцензію на здійснення банківської діяльності, що убачається з інформації, яка міститься на офіційному веб-сайті Національного банку України за посиланням: bank.gov.ua/ua.
Частиною першою статті 1054 ЦК України (тут і нижче норми права застосовуються у редакціях, які діяли на дату виникнення спірних правовідносин) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до частини першої-другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.  Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).
Таким чином між сторонами у письмовій формі укладено Кредитний договір №Р29.330.70675 від 14.07.2017 (далі у тексті – Кредитний договір).
Щодо змісту спірних правовідносин та умов кредитного договору.
На підставі укладеного Кредитного договору між сторонами виникли кредитні правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.
Умовами Кредитного договору передбачено: сума кредиту 18722,00 грн (пункт 1.1.), строк надання кредиту – 36 місяців (пункт 1.2); змінювана процентна ставка, яка станом на дату укладення договору становить 15,5% річних (пункт 1.4); спосіб та порядок обчислення змінної частини процентної ставки залежно від значення UIRD (Українського індексу за депозитами фізичних осіб) за терміном 3М, що визначається за статистичними даними НБУ на його офіційному сайті.
У п. 1.10 Кредитного договору зазначено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з Графіком щомісячних платежів за Кредитним договором. Плата за обслуговування кредиту банком включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника.
Згідно з пунктом 1.12 Кредитного договору позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим договором позичальник доручає та дає розпорядження Банку: передати страховику, в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок Банку. Позичальник погоджується на страхування своїх, як застрахованої особи, пов`язаних із життям майнових інтересів, що не суперечить чинному законодавству України, згідно договору страхування, вигодонабувачем за яким виступає Банк. Детальна інформація щодо страхування міститься у Заяві на страхування, яка додається до даного договору.
Також 14.07.2017 ОСОБА_1 власноруч підписав Заяву-приєднання (Акцепт) №Р29.330.70675 до Договору добровільного страхування життя позичальника ПАТ «ІДЕЯ БАНК» (приєднання): Оферта № 180001 від 25.08.2015, зі змісту якої слідує, що відповідач уклав договір страхування з ТДВ «СК «АХА Страхування Життя», предметом якого є страхування майнових інтересів страхувальника (вигодонабувача), що не суперечить закону і пов`язані з життям, здоров`ям та працездатністю застрахованої особи, страхова сума за ризиком становить – 15001,60 грн, страховий платіж становить – 3720,40 грн. (а.с. 8 зворот).
Щодо виконання кредитного договору.
На виконання умов Кредитного договору Банк здійснив перерахунок кредитних коштів у загальному розмірі 18722,00 грн, згідно з умовами Кредитного договору, в т.ч.: 15001,60 грн на рахунок позичальника та 3720,40 грн на рахунок страхової компаніїяк страховий платіж згідно з розпорядженням позичальника, що підтверджується долученими до позовної заяви копіями ордерів-розпоряджень від 14.07.2017 (а.с. 8).
Стосовно переходу права вимоги за кредитним договором.
В подальшому АТ «ІДЕЯ БАНК» (Клієнт), з однієї сторони, та ТОВ «ФК «КРЕДИТ- КАПІТАЛ» (Фактор), з другої сторони, уклали Договір факторингу № 12/84 від 26.11.2020 з додатками (далі у тексті – Договір факторингу), згідно з п.2.1 якого Клієнт відступає Фактору, а Фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором (а.с. 10 зворот-12).
За пунктом 5.1 Договору факторингу, права вимоги вважаються такими, що перейшли від Клієнта до Фактора в день підписання відповідного Реєстру боржників за умови виконання Фактором зобов`язань передбачених пунктом 4.1 цього договору.
У пункті 4.1 Договору факторингу обумовлено, що Фактор зобов`язується сплатити Клієнту суму фінансування у розмірі, вказаному у п.3.1 цього договору, за виключенням вже сплаченої суми в розмірі 200 000,00 грн на підставі договору про участь у торгах від 16.10.2020 р., в якості забезпечення виконання Фактором зобов`язань щодо участі у таких торгах, шляхом перерахунку суми, що становить різницю між сумою вказаною у п.3.1 цього договору та сумою в розмірі 200 000,00 грн, оплаченою на підставі договору про участь у торгах від 16.10.2020 р на рахунки Клієнта протягом трьох банківських днів з моменту підписання цього договору.
У пункті 3.1 Договору факторингу передбачено сума фінансування, що надається Фактором Клієнту під відступлення прав вимоги, розмір якої по Реєстру боржників складає 3 302 412,74 гривень.
На виконання умов Договору факторингу сторони підписали Реєстр боржників - Додаток № 1 до цього договору, що підтверджується Витягом з Реєстру боржників, який підписано представниками Клієнта та Фактора, де зазначено: персональні дані відповідача, номер та дата підписання Кредитного договору – Р29.330.70675  та 14.07.2017 відповідно, сума виданого кредиту – 18722,00 грн, заборгованість по тілу кредиту – 18344,55 грн, заборгованість по відсоткам – 8416,29 грн, заборгованість за комісіями – 27966,47 грн та загальна сума заборгованості – 54727,31 грн (а.с. 12).
Як слідує зі змісту платіжної інструкції № 20004 від 21.10.2020 та платіжного доручення № 20281 від 26.11.2020, копії яких долучені до позовної заяви, ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» сплатило визначену у Договорі факторингу суму фінансування (3 302 412,74 грн), шляхом їх безготівкового переказу на рахунок АТ «ІДЕЯ БАНК» (а.с. 12 зворот).
Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
З наведених вище правових норм убачається, що договір факторингу є правочином, внаслідок якого відбувається заміна кредитора у зобов`язанні.
Статтею 1079 ЦК України встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Встановлено, що станом на 26.11.2020 позивач, ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (код ЄДРПОУ 35234236), був зареєстрований як фінансова компанія та у нього чинна ліцензія на надання послуг з факторингу, що убачається з інформації, яка міститься на офіційному веб-сайті НБУ «Комплексна інформаційна система Національного банку України» за посиланням: https://kis.bank.gov.ua/.
Отже, на дату укладення Договору факторингу його сторони володіли спеціальною правоздатністю для вчинення відповідного правочину.
Таким чином суд установив, що право вимоги до відповідача за Кредитним договором перейшли від Банку до позивача і останній є новим кредитором у правовідношенні, яке виникло між первісним кредитором та відповідачем на підставі Кредитного договору.
Щодо обґрунтованості позовних вимог.
На обґрунтування суми заборгованості за Кредитним договором позивачем надано банківські виписки та довідку–розрахунок суми боргу ПАТ «ІДЕЯ БАНК» станом на 26.11.2020, тобто станом на дату передачі права грошової вимоги за Кредитним договором позивачу, згідно з якими борг відповідача за Кредитним договором становить 54727,31 грн, що складається: із заборгованості за основним боргом в сумі 18344,55 грн; заборгованості за нарахованими і несплаченими відсотками – 8416,29 грн; заборгованості за нарахованими і несплаченими комісіями – 27966,47 грн (а.с. 10-10 на звороті).
Зі змісту наведених вище доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві слідує, що після переходу права вимоги від кредитодавця до позивача на підставі Договору факторингу, останній не здійснював жодних нарахувань за Кредитним договором.
Також зі змісту банківських виписок та розрахунку заборгованості убачається, що відповідач за період часу з 13.10.2017 по 14.02.2018 здійснив часткові платежі на виконання Кредитного договору, всього на суму 6000,00 грн, які кредитодавець зарахував в рахунок погашення заборгованості.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд виходить з наступних міркувань.
Згідно з положеннями статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
В силу приписів ч. 1 ст. 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти.
Суд, перевіривши правильність нарахувань сум заборгованості за процентами у наведеному розрахунку заборгованості, дійшов висновку, що вони здійснені в розмірі, передбаченому Кредитним договором, та в межах строку кредитування, встановленого цим договором.
За відсутності у матеріалах справи інших доказів щодо виконання відповідачем своїх зобов`язань за Кредитним договором суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами є обґрунтованими і підлягають до задоволення.
Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та комісією.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 №1734-VIII, який набрав чинності 10.06.2017 (далі у тексті – Закон №1734-VIII) загальні витрати за споживчим кредитом – це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону №1734-VIII до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, вищенаведені норми передбачають право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Як убачається зі змісту Кредитного договору та Паспорта споживчого кредиту за обслуговування кредитної заборгованості банком встановлена щомісячна плата у розмірі 4,45% щомісячно від початкової суми кредиту, яка включена до суми щомісячного ануїтетного платежу за договором, і яка стягується за надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонного, електронного зв`язку тощо, шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника.
Зазначена плата є, по суті, комісією за обслуговування кредитної заборгованості.
Водночас Закон №1734-VIII розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону №1734-VIII після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не більше одного разу на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит, включаючи випадки, коли така зміна відбувається внаслідок настання умов, визначених таким договором, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє споживачу інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства та договором про споживчий кредит.
Частиною п`ятою статті 12 Закону №1734-VIII встановлено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом, щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, а також у разі зміни істотних умов договору про споживчий кредит є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У цій справі суд дійшов висновку, що нарахування комісії за обслуговування кредиту, яка визначена Кредитним договором та включена до суми ануітетного платежу, передбачає в т.ч. і плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць, оскільки умовами Кредитного договору не вказано інше.
Відтак, з огляду на викладене вище, умови Кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за управління та обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Суд на підставі частини п`ятої статті 216 ЦК України вважає за потрібне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.
Ураховуючи що, до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення статті 216 ЦК України, сума боргу підлягає зменшенню на суму комісії за обслуговування кредиту.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 травня 2024 року у справі № 750/11580/2.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на наведене вище, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за комісією в сумі 27966,47 грн слід відмовити.
Разом з тим, суд установив, що з 6000,00 грн, які були сплачені позичальником в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, кредитодавець зарахував 1178,95 грн в рахунок погашення заборгованості за нарахованими комісіями. Наведену обставину суд установив у зв`язку з тим, шо загальна сума комісійних платежів згідно з Графіком щомісячних платежів за 36 місяців складає 29145,42 грн, а станом на 26.11.2020 та на дату пред`явлення позову заборгованість за комісією складає 27966,47 грн (29145,42 грн - 27966,47 грн = 1178,95 грн).
Таким чином, сума боргу за тілом кредиту підлягає зменшенню на 1178,95 грн, тобто на суму платежу позичальника, яка кредитодавцем безпідставно зарахована в рахунок погашення заборгованості за комісією.
Висновки суду по суті позову.
Підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку про те, що обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення суми боргу за тілом кредиту в розмірі 17165,60 (18344,55 – 1178,95), а також суми боргу за нарахованими процентами в розмірі 8416,29 грн.
Отже позов слід задовольнити частково, на суму 25581,89 грн (17165,60 + 8416,29).
В решті позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Щодо розподілу судових витрат. 
Положеннями статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Позивачем при поданні позову сплачено судовий збір у сумі 2662,40 гривень згідно з платіжною інструкцією № 15157 від 10.03.2026 (а.с. 1).
Ураховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у розмірі 46,7% від заявленої суми, то з відповідача слід стягнути судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1243,34 грн (2662,40 грн х 46,7%).
Стосовно витрат на оплату правової допомоги. 
У матеріалах справи міститься Договір про надання правової (правничої) допомоги №0107, укладений від 01.07.2025 між ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (Клієнтом) та Адвокатським об`єднанням «Апологет» (Виконавцем), в особі адвоката Усенка М.І. (а.с. 14).
Згідно з Актом № 613 наданих послуг правової (правничої) допомоги від 09.03.2026, підписаним Клієнтом та Виконавцем, сторони Договору про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025 підтверджують факт надання Виконавцем та прийняття Клієнтом послуг відповідно до положень цього договору стосовно відповідача ОСОБА_1 за Кредитним договором, сума наданих послуг складає 8000,00 грн (а.с. 14 на звороті).
Як убачається із Детального опису наданих послуг до Акту № 613 від 09.03.2026 за Договором про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025, АО «Апологет» надало послуги позивачу згідно з договором у цій справі, витративши у загальному підсумку 6 год 30 хв (а.с. 14 на звороті).
Отже, наданими позивачем доказами підтверджується понесення ним витрат на правову допомогу, пов`язану з цією справою, у сумі 8000,00 грн.
Відповідно до частин першої та другоїстатті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною третьою статті 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, серед іншого, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, Верховний Суд неодноразово висновував те, що при визначенні суми відшкодування розміру витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру (див., до прикладу, додаткові постанови Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 9009/371/18, постанову від 05.06.2019 у справі № 922/928/18).
У постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 Верховний Суд наголосив, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Разом з тим, як зазначив Верховний Суд, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18.
У частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року № 686/5757/23.
У цій справі суд, оцінюючи розумність розміру витрат на юридичну допомогу, заявлених до відшкодування, враховує, зокрема, складність цієї справи, а також пропорційність їх розміру до предмета спору.
Ця справа є малозначною (не складною) справою, розгляд якої проводився в спрощеному провадженні. Спір, який виник між сторонами у справі, відноситься до категорії спорів, які виникають у зв`язку із стягненням заборгованості за договором споживчого кредитування; матеріали справи не містять великої кількості документів, на збирання і дослідження яких адвокат витратив би значний час. У спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.
За таких обставин, розподіляючи понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування таких витрат в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх заявлений розмір, на переконання суду, не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат та є непропорційним до ціни позову, у розумному вимірі.
З огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, а також пропорційно до задоволених позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 1500,00 грн.
У задоволенні решти заявлених витрат на правничу допомогу слід відмовити.
На підставі наведеного вище, статей 207, 215, 216, 512-514, 525, 526, 629, 638, 639, 1054, 1055, 1077-1079 ЦК України, положень Закону України «Про споживче кредитування» та керуючись статтями 12, 13, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 272, 273, 279-281, 354, 355 ЦПК України, суд –
у х в а л и в:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» заборгованість за Кредитним договором №Р29.330.70675 від 14.07.2017у сумі 25581,89 грн (двадцять п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят одну гривню 89 коп).
3. У решті позовних вимог відмовити.
4. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» сплачений судовий збору пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 1243,34 грн (одна тисяча двісті сорок три гривні 34 коп.).
5. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1500,00 (одна тисяча п`ятсот) гривень.
6. У стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу – відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Лановецьким районним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення суду в загальному порядку встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
УЧАСНИКИ СПРАВИ:
ПОЗИВАЧ: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», місцезнаходження: 79029, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, корпус 28, 4-ий поверх, код ЄДРПОУ 35234236, IBAN: НОМЕР_1 в АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК».
ВІДПОВІДАЧ:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Суддя:	  	В.  НАУМЧУК