ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 квітня 2026 року 	Справа № 280/10832/25 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Максименко Л.Я., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу 
за позовною заявою ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку та компенсації втрати частини доходів -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), в якій позивач просить суд: 
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо призупинення (припинення) нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у період з 01.01.2025 по 17.10.2025 у зв`язку з посиланням на нібито самовільне залишення військової частини / місця служби (СЗЧ), за відсутності належних правових підстав, передбачених законодавством;
визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та додаткової грошової винагороди за період з 01.12.2024 року по 01.01.2025;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату та додаткову винагороду в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах за грудень 2024 року;
визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення забезпечення за період з 01.01.2025 по 17.10.2025;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.01.2025 по 17.10.2025;
стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку по сплаті грошового забезпечення за період з 01.01.2025 по 17.10.2025;
стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону №2050-ІІІ за весь період затримки.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що проходив військову службу за мобілізацією у Військовій частині у період з 30.10.2024 по 17.10.2025. Вказує, що за інформацією, що міститься в грошовому атестаті, довідці ОК-5 позивача, виписці з банківської картки по зарплатному рахунку йому не виплачена основна заробітна плата та додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах за грудень 2024 року; не виплачено грошове утримання за період з січня 2025 року по 17 жовтня 2025 року. Стверджує, що у грудні 2024 року позивач перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 підпорядкованій відповідачу, та виконував бойові завдання у районі ведення бойових дій поблизу населених пунктів Рівнопіль, Приютне, Новодарівка Запорізької області. У зв`язку з цим, в січні 2025 року мав отримати грошове утримання разо з додатковою винагородою. Стверджує, що відповідач взагалі не нарахував та не виплатив грошове утримання за грудень 2024 року. Більше того, за період з січня 2025 року по 17.10.2025 відповідач взагалі не виплачував грошове утримання позивачу, а виплатив грошові кошти в сумі 11593,24 лише 13.11.2025. Зазначені дії відповідача вважає протиправними. Просить задовольнити позов.
Відповідач позовні вимоги не визнав, у письмовому відзиві від 21.04.2026 вх.№21242 посилається на те, що період перебування солдата ОСОБА_1 в статусі особи, що самовільно залишила військову частину становить з 03.01.2025 року по 19.08.2025 року, у зв`язку з чим, за вищезазначений період на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.01.2025 року №3 солдату ОСОБА_1 не виплачувалось грошове забезпечення. Вказує, що грошове забезпечення за період з 14.09.2025 року по 17.10.2025 року виплачено солдату ОСОБА_1 в повному обсязі в жовтні 2025 року. Вважає також, що позивачем свої заявлені вимоги, щодо наявності підстав для виплати йому додаткової грошової винагороди за грудень 2024 року жодним чином не доведено та не підтверджено належним чином, оскільки до суду не надано жодного належного та достатнього доказу який підтверджує вказані ним позовні вимоги Просить відмовити у позові. 
У відповіді на відзив вх. № 21870 від 23.04.2026 представник позивача вказує, що довід відповідача про нібито відсутність у нього обов`язку нести відповідальність за спірні нарахування є необґрунтованим. Навпаки, саме подані ним документи свідчать, що Військова частина НОМЕР_1 прийняла справи, документи та розрахунки Військової частини НОМЕР_2 і є належним відповідачем у даному спорі. Вказує, що відсутня належно підтверджена подія самовільного залишення військової частини як юридичний факт, який давав би відповідачу право припиняти виплату грошового забезпечення у порядку частини другої статті 24 Закону № 2232-ХІІ.», відсутнє службове розслідування та будь-які матеріали, які б свідчили про дотримання процедури щодо позивача. Стверджує, що відповідач фактично не надав належних доказів того, що за грудень 2024 року виплати було проведено в повному обсязі, та не спростував доводи позивача про ненарахування основного грошового забезпечення і додаткової винагороди. Просить задовольнити позов.
Ухвалою суду 15.12.2025 позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви строком 10 днів від дня одержання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою суду від 22.12.2025 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/10832/25 та зобов`язано відповідача надати відповідні докази.
Ухвалою суду від 26.02.2026 повторно витребувано у Військової частини НОМЕР_1 довідку про виплачене грошове забезпечення у період з 01.01.2025 по 17.10.2025; докази наявності підстав для невиплати позивачу грошового забезпечення у період з 01.12.2025 по 17.10.2025 (зокрема, але не виключно відповідні накази про позбавлення позивача виплат, докази самовільного залишення частини позивачем, направлення до правоохоронних органів повідомлення щодо самовільного залишення частини тощо (за наявності); докази наявності підстав для виплати позивачу додаткової грошової винагороди (участі у бойових діях) за період з 01.12.2024 року по 01.01.2025 (витяги з бойових розпоряджень, журналів бойових дій, рапортів, наказів тощо).
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 
Згідно з п. 10 ч.1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 проходив військову службу за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_2 . 
Наказом начальника Генерального штабу ЗСУ (по особовому складу) від 10 жовтня 2025 року №1777-РС солдата ОСОБА_2 , колишнього номера обслуги 2 зенітного артилерійського відділення зенітно-ракетного артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 було переміщено на посаду водія-заправника автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної роти підвозу пального та мастильних матеріалів військової частини НОМЕР_3 . 
Позивач, покликаючись на те, що йому не у повному обсязі виплачено грошове забезпечення та додаткова винагорода за періоди за грудень 2024 року та з січня 2025 року по 17 жовтня 2025 року, не погодившись з діями відповідача, звернувся до суду із вказаним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, відповідно до п.п. 1, 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII).
Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч. 2 ст. 9 Закону №2011-XII).
Відповідно до ч. 3 ст.9 цього Закону грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. (ч. 4 ст. 9 Закону №2011-XII).
Відповідно до ч. 6 ст. 9 Закону №2011-XII за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за №745/32197, затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок № 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
Відповідно до пункту 15 Розділу І Порядку №260 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Як покликається відповідач, зупинення виплати грошового забезпечення позивачу відбулось, у зв`язку з оголошенням його таким, що самовільно залишив військову частину.
Зокрема, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.01.2025 року №3 солдат ОСОБА_1 , номер обслуги 2 зенітного артилерійського відділення зенітного ракетного-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 вважається таким, що самовільно залишив військову частину з 03.01.2025 року, знятий з усіх видів забезпечення, припинено виплату грошового забезпечення з 03.01.2025 року.
Відповідно до Повідомлення про прибуття військовослужбовця від 13.09.2025 року, яке надійшло до військової частини НОМЕР_1 від військової частини НОМЕР_4 за вх.№ 27396 від 14.09.2025 року, солдат ОСОБА_1 прибув 19.08.2025 року до Військової частини НОМЕР_4 . 
Суд зазначає, що доказів оскарження наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.01.2025 року №3, його скасування суду не надано. 
В даному спорі позивач також такий наказ не оскаржує, тож суд виходить з того, що наказ, який став підставою для припинення виплати грошового забезпечення з 03.01.2025 позивача є чинним, та, відповідно, був виконаний відповідачем.
При цьому, доводи позивача щодо недоведеності факту самовільного залишення військової частини суд не бере до уваги, оскільки правомірність визнання позивача таким, що самовільно залишив військову частину не входить до предмету даного спору.
Позивачем, в свою чергу, доказів на спростування доводів відповідача не надано. 
Тому, враховуючи надані відповідачем копії наказів відсутні підстави вважати неправомірними дії відповідача щодо невиплати позивачу грошового забезпечення з 03.01.2025 по 19.08.2025.
Також, грошове забезпечення за період з 14.09.2025 року по 17.10.2025 року виплачено солдату ОСОБА_1 в жовтні 2025 року, що підтверджується відповідною довідкою військової частини. 
На підставі викладеного, суд не знаходить правових підстав для визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення забезпечення за період з 01.01.2025 по 17.10.2025, а отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Щодо грошового забезпечення за період з 01.12.2024 року по 01.01.2025, суд зазначає, що будь-яких пояснень та доказів, щодо наявності у відповідача обґрунтованих підстав для невиплати позивачу грошового забезпечення у вказаний період суду не надано. 
З огляду на викладене, враховуючи надані документи та доводи сторін, суд виходить з того, що відповідач безпідставно не здійснив виплату грошового забезпечення за період за період з 01.12.2024 року по 01.01.2025, чим вчинив протиправну бездіяльність.
Доводи відповідача про те, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , а не в військовій частині НОМЕР_1 суд відхиляє, оскільки сам представник відповідача зазначає, що військова частина НОМЕР_2 з 31.07.2025 ліквідована та не заперечує, що відповідач є її правонаступником.
Тож, оскільки ліквідованою військовою частиною НОМЕР_2 не виконано обов`язку щодо виплати позивачу грошового забезпечення за грудень 2024 року та не надано доказів наявності підстав для позбавлення позивача таких виплат, то саме правонаступник тепер має виплатити грошове забезпечення за період з 01.12.2024 року по 01.01.2025 ОСОБА_1 .
За таких обставин, належним захистом порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату грошового забезпечення позивача за період з 01.12.2024 року по 01.01.2025.
Щодо позовних вимог в частині виплати додаткової винагороди, суд зазначає наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова №168) передбачено виплату, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил, додаткової винагороди на період дії воєнного стану.
Так, пунктом 1 Постанови №168, установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
У подальшому норми Постанови №168 змінювалися.
Так, Постанова №168 у редакції станом на грудень 2024 року передбачала, зокрема:
1-1. військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. У разі виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій та на території держави-агресора військовослужбовцям додатково виплачується одноразова винагорода в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання таких завдань.
1-2. Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Отже, умовою виплати додаткової винагороди є безпосередня участь військовослужбовця в бойових діях, виконання бойового (спеціального) завдання тощо.
Відповідно до пункту 4 Розділу XXXIV Порядку №260 підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:
бойовий наказ (бойове розпорядження);
журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів:
командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини;
керівника органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин (пункт 9 Порядку).
Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів (пункт 10 Порядку).
Згідно з пунктом 15 Розділу XXXIV Порядку №260 до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зазначені у пункті 2 цього розділу, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).
Так, до матеріалів справи ані позивачем, ані відповідачем не надано доказів безпосередньої участі позивача в бойових діях, виконання бойових (спеціальних) завдань у грудні 2024 року.
Зважаючи на викладене, не надано доказів наявності підстав для нарахування позивачу додаткової грошової винагороди за грудень 2024 року відповідно до постанови КМУ №168.
Крім того, враховуючи висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.01.2025 по 17.10.2025, то позовні вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку по сплаті грошового забезпечення за період з 01.01.2025 по 17.10.2025 також не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з несвоєчасним нарахуванням та виплатою грошового забезпечення, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Стаття 2 Закону №2050-III визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
У відповідності до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно зі статтею 4 даного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).
Пунктами 2, 3 вказаного Порядку передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.
Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:
- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);
- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);
- стипендії;
- заробітна плата (грошове забезпечення).
Згідно з пунктом 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Системний аналіз даних положень дає змогу дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
Вказане питання вже розглядалося Верховним Судом. Так, у постанові від 24 січня 2023 року у справі № 200/10176/19-а сформульовано висновки про те, що оскільки позивачу не був нарахований та виплачений дохід, то позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення є передчасними, а відтак правові підстави для їх задоволення відсутні.
Застосовуючи вказаний підхід до обставин цієї справи, слід врахувати, що відповідачем спірні суми не були нараховані і не виплачувались. Відповідно, за відсутності нарахованого доходу, відсуні наразі підстави для компенсації такого доходу, у зв`язку з порушенням строку його виплати.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 20.04.2023 року по справі 200/11746/19-а, від 24.07.2024 по справі № 520/2674/2020.
Тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Питання стягнення витрат на правничу допомогу, суд не вирішує у даному рішенні з огляду на те, що представником позивача не визначено у позовній заяві їх розміру та не надано повного обсягу документів на підтвердження їх понесення позивачем.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат згідно ст. 139 КАС України суд не здійснює.
Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку та компенсації втрати частини доходів - задовольнити частково.
Визнати протиправними бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.12.2024 року по 01.01.2025.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) провести нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) за період з 01.12.2024 по 01.01.2025. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Рішення у повному обсязі складено та підписано 27 квітня 2026 року.

Суддя Л.Я. Максименко