ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 525/1382/23  Номер провадження 22-ц/814/1576/26	Головуючий у 1-й інстанції Прасол Я. В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року 	м. Полтава  	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі: Коротун І. В.
учасники справи:
представник відповідача – адвокат Сидоренко Ю.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Сидоренка Юрія Володимировича 

на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 10 листопада 2025 року, ухвалене суддею Прасол Я. В., повний текст рішення складено – 20 листопада 2025 року

у справі за позовом Полтавської обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальний заклад «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради, Приватна агрофірма «Агроінвест», Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , Білоцерківська сільська рада Миргородського району Полтавської області, про зобов`язання повернути земельну ділянку, -
В С Т А Н О В И В:

20.12.2023 Полтавська обласна військова адміністрація звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути земельну ділянку, в якому просила суд: - зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, яка розташована на території Великобагачанського району, с. Попове, Корнієнківська сільська рада, автотраса Полтава-Мостовівщина-Глобине, у власність держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані з розглядом справи (т.1 а.с. 1-4).

Позовні вимоги мотивовані тим, що Курган, ІІ-І тис. до н.е., доби бронзи – ранній залізний вік, який розташований на території Великобагачанського (нині Миргородського) району, село Попове, автотраса Полтава-Мостовівщина-Глобине, є пам`яткою археології місцевого значення, взятий на облік рішенням Виконавчого комітету Полтавської обласної ради народних депутатів від 23.04.1984 №165 та занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури, молоді та спорту України «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» від 25.02.2020 №1062 (охоронний №2000-Пл). З листа КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради від 05.10.2023 №01-21/44 установлено, що земельні ділянки, серед яких, зокрема, і ділянка з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, які були передані у приватну власність, розташовані в межах пам`ятки археології місцевого значення – Курган, село Попове на території Корнієнківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, поряд з автотрасою Полтава-Мостовівщина-Глобине. Відповідно до відомостей з Державного земельного кадастру, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, площею 1 га місце розташування: Полтавська область Великобагачанський район, село Попове, зареєстроване 10.01.2019 за ОСОБА_1 . Курган частково знаходиться в межах зазначеної земельної ділянки. 16.01.2019 між ОСОБА_1 та ПА «Агроінвест» укладено договір оренди землі №818-2019/с-125, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування спірну земельну ділянку сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 5320281804:04:001:0241, загальною площею 1 га. Зазначене підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241 знаходиться в межах пам`ятки археології та не може бути передана в приватну власність, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2024 року залучено до участі у справі, як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області; Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 ; Білоцерківську сільську раду Миргородського району Полтавської області.Підготовче засідання у справі призначено на 11 год 21.03.2024 (т.1 а.с. 123-124).

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 10 листопада 2025 року позов Полтавської обласної військової адміністрації - задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, яка розташована на території Миргородського (колишнього Великобагачанського) району, с. Попове, Білоцерківська (колишня Корнієнківська) сільська рада, автотраса Полтава-Мостовівщина-Глобине, у власність держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної військової адміністрації судові витрати у справі у розмірі 2 684 гривні.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що земельна ділянка розташована в межах пам`ятки археології, не може перебувати в приватній власності громадян, тому наявні підстави для задоволення позовної вимоги щодо повернення земельної ділянки в державну власність. Повернення у володіння держави земельної ділянки, незаконно переданої у власність фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель історико-культурного призначення.Не розроблення уповноваженим органом проєкту землеустрою земельної ділянки, на якій знаходиться Курган, та, як наслідок, невнесення до Державного земельного кадастру меж такої земельної ділянки із зазначенням обмежень щодо режиму її використання, не свідчить про відсутність таких обмежень та можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності. З урахуванням установлених обставин, суд першої інстанції дійшов до переконання, що позов підлягає до задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Сидоренко Ю.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, щопозивач, як підставу позову, зазначає дві обставини, які суперечать одна одній, а саме, що курган частково знаходиться в межах зазначеної земельної ділянки та що земельна ділянка знаходиться в його межах. Для усунення вказаної суперечності позивачем не було вжито жодних заходів. За клопотанням представника відповідача судом було призначено судову земельно-технічну експертизу, за результатами якої суду було надано висновок експерта судової земельно-технічної експертизи №20 від 17.09.2025, згідно з яким у межах земельної ділянки частково розташований об`єкт культурної спадщини пам`ятка археології місцевого значення, а також частина пам`ятки археології місцевого значення знаходиться у межах земельної ділянки з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , площа накладання складає 0,0967 га, що складає 9,67%. Проте, суд безпідставно не взяв до уваги цей висновок, посилаючись на те, що конфігурація земельної ділянки, яка розташована під курганом, не відповідає формі кургану, яка зазначена у паспорті та акті візуального обстеження. Такий висновок суду вважає необгрунтованим, оскільки експертиза проводилася на підставі матеріалів, які були направлені експерту судом, в т.ч. «Акту візуального обстеження Кургану біля с. Попове Миргородського району, ІІ-І тис. до н.е., доба бронзи – ранній залізний вік», складеного 09.05.2024 КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради, який суд не визнав неналежним або недопустимим доказом, а навпаки, посилається на нього у своєму рішенні як на доказ. Вказує, що експертиза була проведена на підставі тих координат (чотирьох поворотних точок), які були надані експерту судом, а висновки суду про те, що експерт під час проведення експертизи повинен був застосувати положення ч. 3 ст. 14-1 ЗУ «Про охорону культурної спадщини», тобто фактично самостійно визначити межі пам`ятки археології, вважає безпідставним, оскільки це не входить до комптенції експерта, який не є спеціалістом у галузі історії та археології. Крім цього, відповідно до ч.4 ст. 14 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж режимоутворюючих об`єктів культурної спадщини (щодо встановлення меж території пам`ятки, що є складовою облікової документації) затверджується: центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини - щодо пам`яток національного значення; органом охорони культурної спадщини Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями - щодо пам`яток місцевого значення. Проте, з моменту занесення кургану до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури, молоді та спорту України "Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України" від 25.02.2020 №1062, позивачем цього зроблено не було, тобто не виконані вимоги закону, на який посилається позивач в обгрунтування своїх вимог. Безпідставно відхиливши висновок експертизи, суд також припустився суперечливих висновків у рішенні, а саме суд встановив, що пам`ятка архітектури місцевого значення Курган (охоронний номер 2000-ПЛ) знаходиться частково у межах земельної ділянки з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, а далі прийшов до висновку, що є доведеною та обставина, що земельна ділянка знаходиться в межах пам`ятки археології, визначених обліковою документацією 1984 року та відповідачем обставина щодо розташування земельної ділянки в межах пам`ятки археології в порядку, визначеному ст. ст. 12, 81 ЦПК України, не спростована. Вказує, що суд не врахував, що певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Щодо застосування норм матеріального права, то вказує, яким чином за змістом підпункту г) ч.4 ст. 84 ЗК України є підстави стверджувати, що в разі знаходження об`єкта історико-культурного призначення на частині земельної ділянки у власника необхідно вилучити всю земельну ділянку, та які правові підстави для вилучення тієї частини земельної ділянки, яка не знаходиться під об`єктом історико-культурного призначення. При цьому, висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (коли пам`ятка археології займає лише частину земельної ділянки відповідача) відсутній. Крім того, при ухваленні рішення про задоволення позову, суд не врахував висновки, що містяться у рішенннях Європейського Суду з прав людини у справі щодо принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. 

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання апеляційного суду 27.04.2026 не з`явилися інші учасники процесу, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 30.03.2026 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України та поштою (т.3 а.с. 164-171), які були доставлені до електронних кабінетів та засобами поштового зв`язку. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 18.02.2026 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 30.03.2026 о 10-00 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено.Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що на території Миргородського (колишнього Великобагачанського) району Полтавської області, поблизу села Попове, неподалік автотраси Полтава–Мостовівщина–Глобине, знаходиться Курган, ІІ-І тис. до н.е., доби бронзи – ранній залізний вік, який є пам`яткою археології місцевого значення. Курган взятий на облік рішенням Виконавчого комітету Полтавської обласної ради народних депутатів від 23.04.1984 за №165, відомості про нього занесені до Державного реєстру нерухомих пам`яток України відповідно до наказу №1062 від 25.02.2020 Міністерства культури, молоді та спорту України «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України», присвоєно охоронний №2000-Пл (т.1 а.с. 10-11, 12-14, 17, т.2 а.с. 9-14).

Курган, відповідно до паспорту об`єкта культурної спадщини, є правильної форми висотою 2,7 метра, діаметром 45 метрів, знаходиться на землях колишнього колгоспу «Вітчизна» в 370 метрах на південь від південної окраїни села Попове Миргородського району Полтавської області та в 50 метрах на захід від автотраси Полтава–Мостовівщина–Глобине, вказані характеристики визначені станом на 29.05.1983 (т.1 а.с. 12-14, т.2 а.с. 9-14).

Земельна ділянка з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, загальною площею 1 гектар, віднесена до категорії - землі сільськогосподарського призначення, місце розташування: село Попове Великобагачанського району Полтавської області, знаходиться у власності відповідача по справі ОСОБА_1 . Реєстрація права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснена на підставі рішення Рокитянської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області від 05.12.2018 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 (т.1 а.с. 31-32, 33, 34, 35).

16.01.2019 між ОСОБА_1 та ПА «Агроінвест» був укладений договір оренди землі, згідно якого земельна ділянка сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, площею 1 га, була передана в оренду ПА «Агроінвест», строком на 15 років (т.1 а.с. 15-16).

З листа КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради від 05.10.2023 № 01-21/444 вбачається, що в ході проведеного моніторингу установлено, що земельні ділянки, у тому числі земельна ділянка з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, розташовані у межах пам`ятки археології місцевого значення – Курган, с. Попове на території Корнієнківської сільської ради Миргородського району Полтавської області, поряд із автотрасою Полтава-Мостовівщина-Глобине, перебувають у приватній власності (т.1 а.с. 7-9).

09.05.2024 КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради було складено Акт візуального обстеження Кургану біля с. Попове Миргородського району, ІІ-І тис. до н.е., доба бронзи – ранній залізний вік. До участі у обстеженні пам`ятки археології було залучено сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_3 , яка 26.06.2024 методами супутникових геодезичних спостережень виконала роботи по визначенню координат пам`ятки археології. Обстеженням установлено, що Курган округлий, має нівельовану висоту 1,8 м та діаметр 55-60 м. Поли розлогі, розплилі внаслідок дії ерозійних чинників і розорювання. Профіль насипу дещо видовжений, сегментоподібний у перетині. Територія під пам`яткою розорюється та засаджена сільськогосподарськими культурами. Курган розташований в межах земельних ділянок, у тому числі з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241 (т.2 а.с. 75-78).

Згідно висновку експерта судової земельно-технічної експертизи №20 від 17.09.2025, у межах земельної ділянки кадастровий номер 5320281804:04:001:0241, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, площею 1 га, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та знаходиться на території Миргородського (колишнього Великобагачанського) району, с. Попове, автотраса Полтава-Мостовівщина-Глобине, частково розташований об`єкт культурної спадщини пам`ятка археології місцевого значення Курган ІІ-І тис. до н.е.; частина пам`ятки археології місцевого значення Курган ІІ-І тис. до н.е., яка розташована на території Миргородського (колишнього Великобагачанського) району, с. Попове, автотраса Полтава-Мостовівщина-Глобине, знаходиться у межах земельної ділянки з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , описується наступними межами: 43,342 м; 39,199 м; 37,597 м; 13,672 м. Площа накладання складає 0,0967 га, що складає 9,67% (т.3 а.с. 2-8).

З матеріалів справи, об`єктивно установлено, що пам`ятка архітектури місцевого значення Курган ( охоронний номер 2000-ПЛ) знаходиться частково у межах земельної ділянки з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241.

Ділянка з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241 відведена у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, площею 1 га.

Зі схеми розміщення земельних ділянок у межах пам`ятки археології місцевого значення Курган установлено, що частина земельної ділянки з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241 повністю перетинає Курган та знаходиться безпосередньо у межах пам`ятки археології. Указана обставина також підтверджується висновком експерта. Указаний факт сторони у справі не заперечували.

Так, суд першої інстанції, вважав доведеною ту обставину, що земельна ділянка з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, яка належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_1 , знаходиться в межах пам`ятки археології, визначених обліковою документацією 1984.

Оцінюючи висновок експерта судової земельно-технічної експертизи №20 від 17.09.2025, суд першої інстанції не прийняв його до уваги, з наступних підстав. Як установлено з висновку експерта конфігурація земельної ділянки, яка розташована під курганом, не відповідає формі кургану, яка зазначена у паспорті та акті візуального обстеження. При визначенні меж не враховані положення Закону. З матеріалів справи установлено, що на Курган науково-проектна (науково-дослідна) документація із визначення меж та режимів використання території пам`ятки в установленому Законом порядку не затверджувалася, а тому мають застосовуватися положення ч. 3 ст. 14-1 ЗУ «Про охорону культурної спадщини», під час проведення експертизи указані обставини ураховані не були.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичним

У статті 41 Конституції України проголошується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Частиною 5 статті 122 Земельного кодексу України визначено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених законом, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

За приписами Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, до пам`яток археології належали кургани.

Стаття 4 Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» визначала, що всі виявлені на території Української РСР об`єкти, що становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність і не мають власника або власник яких невідомий чи в силу закону втратив на них право, переходять у власність держави, якщо інше не передбачено законом.

З 12.07.2000 набрав чинності Закон України «Про охорону культурної спадщини», п. 3 Прикінцевих положень якого визначено, що об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.

Згідно ст. 4 ЗК України, який був чинним до 01.01.2002, не можуть передаватись у колективну та приватну власність землі історико-культурного призначення.

Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

До земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби (стаття 53 ЗК України).

За змістом частини першої статті 54 ЗК України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до пункту «г» частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під об`єктами природно-заповідального фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частинами першою-другою, шостою статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, у тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Такі рухомі предмети підлягають віднесенню до державної частини Музейного фонду України, обліку та збереженню у порядку, визначеному законодавством. Землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника. Відтак зайняття земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Власник земельної ділянки на якій розташовані пам`ятки археології може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, вимагаючи повернути таку ділянку.

Землі історико-культурного значення, на яких розташовані пам`ятки археології віднесено до категорії особливо цінних земель, а тому повернення земельної ділянки історико-культурного значення фонду державі, на переконання суду, слід розглядати як негаторний, а не віндикаційний позов, який можна заявити впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки.

Аналогічний висновок, який стосується незаконної передачі у приватну власність земель історико-культурного значення, на яких розміщено пам`ятку археології, викладено у постанові №557/303/21 (провадження №61-3305св22) від 05.10.2022.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

ЗУ «Про охорону культурної спадщини» установлено, що об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Згідно положень ст. 1 ЗУ «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини.

Статтею 14-1 ЗУ «Про охорону культурної спадщини» установлено, що територія пам`ятки - це територія, історично і топографічно пов`язана з розпланувально-просторовою еволюцією пам`ятки, для якої визначається спеціальний охоронний режим її використання з метою збереження цілісності пам`ятки.

Межі та режими використання території пам`ятки визначаються науково-проектною документацією, що складається за результатами проведених досліджень.

Рішення про затвердження науково-проектної документації з визначення меж і режимів використання території пам`ятки приймається:
- центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, - щодо територій пам`яток національного значення;
- органом охорони культурної спадщини Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями - щодо територій пам`яток місцевого значення.

Порядок визначення меж та режимів використання території пам`ятки та затвердження науково-проектної документації встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Режим використання території пам`ятки встановлює обмеження діяльності у використанні відповідної території (земель). Будь-яка діяльність у межах території пам`ятки має здійснюватися з дотриманням режиму використання пам`ятки, у тому числі всіх обмежень у використанні земель, зокрема у сфері забудови.

До затвердження науково-проектної (науково-дослідної) документації з визначення меж та режимів використання території пам`ятки відповідно до частини першої цієї статті межа території пам`ятки встановлюється, зокрема для пам`яток археології: для курганів тощо:
- у межах населених пунктів - 100 метрів навколо пам`ятки або орієнтовного географічного центру (центроїда) знахідки фрагмента ділянки археологічного культурного шару, визначеного в обліковій документації;
- за межами населених пунктів - 300 метрів навколо пам`ятки або орієнтовного географічного центру (центроїда) знахідки фрагмента ділянки археологічного культурного шару, визначеного в обліковій документації.

Контур пам`ятки або орієнтовні координати географічного центру (центроїда) знахідки фрагмента ділянки археологічного культурного шару фіксуються в обліковій документації, складовою якої є технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж території пам`ятки, що затверджується:
- центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, - щодо пам`яток національного значення;
- органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями - щодо пам`яток місцевого значення.

Протягом трьох робочих днів з дня затвердження технічної документації орган, що її затвердив, має забезпечити подання заяви про внесення встановлених документацією обмежень у використанні земель до Державного земельного кадастру.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, яка розташована на території Великобагачанського району, с. Попове, Корнієнківська сільська рада, автотраса Полтава-Мостовівщина-Глобине, у власність держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації з підстав того, що на вказаній земельній ділянці частково знаходиться пам`ятка археології місцевого значення - Курган, ІІ-І тис. до н.е., доби бронзи – ранній залізний вік, який взятий на облік рішенням Виконавчого комітету Полтавської обласної ради народних депутатів від 23.04.1984 №165 та занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури, молоді та спорту України «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» від 25.02.2020 №1062 (охоронний №2000-Пл).
Ухвалюючи у справі рішення, суд першої інстанції неправильно застосував норм матеріального права, у зв`язку з чим прийшов до помилково висновку про задоволення позову.
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 підставі рішення Рокитянської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області від 05.12.2018 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 » на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, загальною площею 1 гектар, яка віднесена до категорії - землі сільськогосподарського призначення, місце розташування: село Попове Великобагачанського району Полтавської області, що підтверджується фактом реєстрації права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с. 31-32, 33, 34, 35).

16.01.2019 між ОСОБА_1 та ПА «Агроінвест» був укладений договір оренди землі, згідно якого земельна ділянка сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, площею 1 га, була передана в оренду ПА «Агроінвест», строком на 15 років (т.1 а.с. 15-16).

На території Миргородського (колишнього Великобагачанського) району Полтавської області, поблизу села Попове, неподалік автотраси Полтава–Мостовівщина–Глобине, знаходиться Курган, ІІ-І тис. до н.е., доби бронзи – ранній залізний вік, який є пам`яткою археології місцевого значення. Курган взятий на облік рішенням Виконавчого комітету Полтавської обласної ради народних депутатів від 23.04.1984 за №165, відомості про нього занесені до Державного реєстру нерухомих пам`яток України відповідно до наказу №1062 від 25.02.2020 Міністерства культури, молоді та спорту України «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України», присвоєно охоронний №2000-Пл (т.1 а.с. 10-11, 12-14, 17, т.2 а.с. 9-14).

Курган, відповідно до паспорту об`єкта культурної спадщини, є правильної форми висотою 2,7 метра, діаметром 45 метрів, знаходиться на землях колишнього колгоспу «Вітчизна» в 370 метрах на південь від південної окраїни села Попове Миргородського району Полтавської області та в 50 метрах на захід від автотраси Полтава–Мостовівщина–Глобине, вказані характеристики визначені станом на 29.05.1983 (т.1 а.с. 12-14, т.2 а.с. 9-14).

Згідно листа від 05.10.2023 № 01-21/444, КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради у ході проведеного моніторингу установлено, що земельні ділянки, у тому числі земельна ділянка з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, розташовані у межах пам`ятки археології місцевого значення – Курган, с. Попове на території Корнієнківської сільської ради Миргородського району Полтавської області, поряд із автотрасою Полтава-Мостовівщина-Глобине, перебувають у приватній власності (т.1 а.с. 7-9). 

09.05.2024 КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради було складено Акт візуального обстеження Кургану біля с. Попове Миргородського району, ІІ-І тис. до н.е., доба бронзи – ранній залізний вік. До участі у обстеженні пам`ятки археології було залучено сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_3 , яка 26.06.2024 методами супутникових геодезичних спостережень виконала роботи по визначенню координат пам`ятки археології.

Обстеженням установлено, що Курган округлий, має нівельовану висоту 1,8 м та діаметр 55-60 м. Поли розлогі, розплилі внаслідок дії ерозійних чинників і розорювання. Профіль насипу дещо видовжений, сегментоподібний у перетині. Територія під пам`яткою розорюється та засаджена сільськогосподарськими культурами. Курган розташований в межах земельних ділянок, у тому числі з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241 (т.2 а.с. 75-78).

Згідно висновку експерта судової земельно-технічної експертизи №20 від 17.09.2025, у межах земельної ділянки, кадастровий номер 5320281804:04:001:0241, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, площею 1 га, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та знаходиться на території Миргородського (колишнього Великобагачанського) району, с. Попове, автотраса Полтава-Мостовівщина-Глобине, частково розташований об`єкт культурної спадщини пам`ятка археології місцевого значення «Курган ІІ-І тис. до н.е.». Частина пам`ятки археології місцевого значення «Курган ІІ-І тис. до н.е.», яка розташована на території Миргородського (колишнього Великобагачанського) району, с. Попове, автотраса Полтава-Мостовівщина-Глобине, знаходиться у межах земельної ділянки з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , описується наступними межами: 43,342 м; 39,199 м; 37,597 м; 13,672 м. Площа накладання складає 0,0967 га, що складає 9,67% (т.3 а.с. 2-8).

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що пам`ятка архітектури місцевого значення «Курган ІІ-І тис. до н.е.» (охоронний номер 2000-ПЛ) знаходиться частково у межах земельної ділянки з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, зокрема, зі схеми розміщення земельних ділянок у межах пам`ятки археології місцевого значення «Курган ІІ-І тис. до н.е.» встановлено, що частина земельної ділянки з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241 накладається на вказану пам`ятку архітектури місцевого значення (площа накладання складає 0,0967 га, що складає 9,67%), а решта земельної ділянки знаходиться безпосередньо у межах пам`ятки археології, що підтверджується висновком експерта.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції визнав доведеною ту обставину, що земельна ділянка з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, яка належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_1 , знаходиться в межах пам`ятки археології місцевого значення «Курган ІІ-І тис. до н.е.», визначених обліковою документацією 1984.

Також суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, розташована в межах пам`ятки археології, не може перебувати в приватній власності громадян, тому наявні підстави для задоволення позовної вимоги щодо повернення земельної ділянки в державну власність. При цьому, оскільки на «Курган ІІ-І тис. до н.е.» науково-проектна (науково-дослідна) документація із визначення меж та режимів використання території пам`ятки в установленому Законом порядку не затверджувалася, тому мають застосовуватися положення ч. 3 ст. 14-1 ЗУ «Про охорону культурної спадщини», а нерозроблення уповноваженим органом проєкту землеустрою земельної ділянки, на якій знаходиться «Курган ІІ-І тис. до н.е.» та, як наслідок, невнесення до Державного земельного кадастру меж такої земельної ділянки із зазначенням обмежень щодо режиму її використання, не свідчить про відсутність таких обмежень та можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності. 

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у мотивувальній частині рішення, суд першої інстанції, посилаючись як на належний та допустимий доказ - висновок експерта судової земельно-технічної експертизи №20 від 17.09.2025, проведеної на підставі ухвали суду від 11.04.2025 (т.2 а.с. 236-237, т.3 а.с. 3-8), допустив протиріччя та вказав, що оцінюючи цей висновок експерта, він не бере його до уваги, оскільки, як встановлено з висновку експерта конфігурація земельної ділянки, яка розташована під курганом, не відповідає формі кургану, яка зазначена у паспорті та акті візуального обстеження; при визначенні меж не враховані положення Закону; з матеріалів справи установлено, що на Курган науково-проектна (науково-дослідна) документація із визначення меж та режимів використання території пам`ятки в установленому Законом порядку не затверджувалася, а тому мають застосовуватися положення ч. 3 ст. 14-1 ЗУ «Про охорону культурної спадщини», під час проведення експертизи указані обставини ураховані не були.

Далі за змістом мотивувальної частини рішення суду першої інстанції слідує, що земельна ділянка розташована в межах пам`ятки археології, не може перебувати в приватній власності громадян, тому наявні підстави для задоволення позовної вимоги щодо повернення земельної ділянки в державну власність.

Колегія суддів, аналізуючи вказане, приходить до висновку, що судом першої інстанції дійсно допущені протиріччя в оцінці доказу - висновку експерта судової земельно-технічної експертизи №20 від 17.09.2025 та вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що цей висновок не може бути прийнятий судом до уваги. 

Крім цього, аналізуючи вказані судом першої інстанції підстави відхилення висновку, колегія суддів зазначає, що висновок експерта судової земельно-технічної експертизи №20 від 17.09.2025 є чітким і зрозумілим, у ньому відсутніпосилання експерта на те, що конфігурація земельної ділянки, яка розташована під курганом, не відповідає формі кургану, яка зазначена у паспорті та акті візуального обстеження. 

Навпаки, у висновку експерта судової земельно-технічної експертизи №20 від 17.09.2025 вказано:
- згідно з паспортом на пам`ятку археології місцевого значення «Курган ІІ-І тис. до н.е.» №1062, виданим 23.07.1992, Курган правильної форми, висотою 2,7 м та діаметром 45 м на землях колгоспу «Вітчизна» в 370 м на південь від південної окраїни с. Попове та в 50 м на захід від автораси Полтава-Глобин; 
- згідно акту візуального обстеження, складеного молодшим науковим співробітником Коменального закладу «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради ОСОБА_4 від 09.05.2024, «Курган І біля с. Попове Миргородського району, ІІ-І тис. до н.е., доба бронзи - ранній залізний вік, Наказом Міністерства культури, молоді та спорту України №1062 від 25.02.2020, занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятка археології місцевого значення, охоронний номер 2000-Пл.
Місцезнаходження: Полтавська область, Миргородський район, територіальна громада: Білоцерківська, село Попове, район населеного пункту - південна околиця села, поряд (праворуч) із автотрасою Полтава-Мостовівщина-Глобине. GPS координати (визначені особою, що складає акт, за участі сертифікованого інженера-землевпорядника) центральної точки та меж насипу (датум WGS 84), встановлені за результатами обстеження.
До участі в обстеженні пам`ятки археології місцевого значення - Курган І біля с. Попове Миргородського району, був залучений сертифікований інженер-землевпорядник ОСОБА_3 (кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника №014061, дата видачі 10.09.2018), який 26.06.2024 методами супутникових геодезичних спостережень виконані роботи по визначенню координат пам`ятки археології. Роботи по визначенню координат точок геопросторових об`єктів місцевості виконані з використанням апаратури супутникових радіонавігаційних систем GNSS-приймача ЕМLID Reach RS2, заводський номер № НОМЕР_1 . GNSS-приймач ЕМLID Reach RS2, має свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, номер свідоцтва 0237/м, чинне до 15.02.2025, виданий Державним підприємством «Івано-франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» (т.3 а.с. 5).

Також висновок експерта судової земельно-технічної експертизи №20 від 17.09.2025 містить зазначення поворотних точок пам`ятки археології місцевого значення «Курган ІІ-І тис. до н.е.», тобто визначено місце знаходження його на місцевості. 

Зі схеми, що міститься у висновку, вбачається, що пам`ятка археології місцевого значення «Курган ІІ-І тис. до н.е.» розташований частково в межах кожної із 5-ти земельних ділянок, у тому числі з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241.

Як встановила колегія суддів, у паспорті на пам`ятку археології місцевого значення «Курган ІІ-І тис. до н.е.» №1062, виданому 23.07.1992, вказані аналогічні дані опису пам`ятника археології Курган (т.1 а.с. 12-14).

Крім цього, із дослідженого колегією суддів доказу - акту візуального обстеження від 09.05.2024 с. Попове, проведеного молодшим науковим співробітником Коменального закладу «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради ОСОБА_4 , який долучений судом першої інстанції в якості доказу за ухвалою суду від 27.01.2025 (т.2 а.с. 109) вбачається, що GPS координати центральної точки та меж насипу (датум WGS 84) встановлені за результатами обстеження, тобто є аналогічними, як вказані у висновку експерта.

Таким чином, твердження суду про те, що з висновку експерта конфігурація земельної ділянки, яка розташована під курганом, не відповідає формі кургану, яка зазначена у паспорті та акті візуального обстеження, спростовується матеріалами справи.  

Згідно з абзацом третім статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкт культурної спадщини - це визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Археологічні об`єкти культурної спадщини - це рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації (абзац другий частини другої статті 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

Нерухомий об`єкт культурної спадщини - це об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності (абзац четвертий статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

Отже, кургани є нерухомими археологічними об`єктами культурної спадщини, які не можуть бути перенесеними на інше місце без втрати своєї цінності.

Пам`ятка культурної спадщини - це об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (абзац шостий статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

Об`єкт культурної спадщини визначається загальною характеристикою об`єктів, які мають цінність, зокрема, з археологічного погляду. Натомість пам`ятка культурної спадщини - це об`єкт культурної спадщини, цінність якого підтверджена у встановленому законом порядку, зокрема шляхом його реєстрації.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю.

Відповідно до частини шостої статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.

Зазначені правові норми спрямовані на забезпечення належної охорони пам`яток археології, оскільки пам`ятки археології як нерухомі об`єкти культурної спадщини не можуть бути перенесені на інше місце без втрати їх цінності.

У статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» зазначено, що пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Такі рухомі предмети підлягають віднесенню до державної частини Музейного фонду України, обліку та збереженню у порядку, визначеному законодавством.

Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, § 166 - 168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтується таке втручання на національному законі, чи переслідує легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (зокрема рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України», заява № 29979/04). 

У спорах стосовно земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси для задоволення національно-культурних потреб, використанні власності не на шкоду людині та суспільству (стаття 11, частина третя статті 13, частина сьома статті 41 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі №922/264/24 суди встановили, що пам`ятка археології городище «Шеєрманівське» розташована в межах земельної ділянки з кадастровим № 6311200000:34:001:0001 площею 34,5883 га. Згідно з обліковою карткою функціональна типологія об`єкта - городище, площа ~ 5.5 га. Тобто лише 5,5 га із загальної площі 34,5883 га земельної ділянки потенційно вважаються такими, на яких знаходиться пам`ятка археології. Ця цифра є незначною. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 наголосила, що витребування як належний спосіб захисту в цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки. Така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. У тій справі АТ «Укрзалізниця» мала довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо.

Також у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі №922/264/24 зроблено висновок про те, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, зобов`язання повернути не тільки ту частину земельної ділянки, яка накладається на пам`ятку археології, а й ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання в оренду (суборенду) якої не ставиться під сумнів, є втручанням, яке не може визнаватися законним. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». За усталеною практикою ЄСПЛ, ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна у розумінні цього положення Конвенції (див., зокрема, рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 41; від 13 грудня 2007 року у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункти 27-40; від 12 листопада 2013 року «Пирантієне проти Литви» (Pyrantiene v. Lithuania), № 45092/07, пункт 42; від 31 травня 2016 року «Вукушіч проти Хорватії», № 69735/11, пункт 50). Позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника (див. рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 45; від 09 грудня 1994 року у справі «Святі монастирі проти Греції» (The Holy Monasteries v. Greece), пункт 71, серія А № 301-А, від 10 червня 2021 року «Колишній король Греції та інші проти Греції» [ВП] (Former King of Greece and Others v. Greece) [GC], заява № 25701/94, пункт 89, ЄСПЛ 2000-XII). Одночасно з додержанням принципу пропорційності оцінюється й дотримання принципу належного урядування. У своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04, пункт 70) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Необхідність виправлення старої «помилки» не повинна зумовлювати непропорційне втручання у нове право, яке було набуте особою, що добросовісно покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести сама держава, і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інших третіх осіб. У контексті позбавлення права власності на майно, передане помилково, принцип належного урядування може не лише накладати на органи влади обов`язок оперативно виправити свою помилку, але й вимагати виплати адекватної компенсації або іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власнику (див., наприклад, рішення від 11 червня 2020 року у справі «Фортеця проти України» (Fortetsya, МРР v. Ukraine, заява № 68946/10, пункт 42, з подальшими посиланнями). Помилки з боку державних органів мають слугувати на користь потерпілих осіб, особливо за відсутності конфлікту інших приватних інтересів (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2007 року у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 3257/05, пункт 40). Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки. Майнове право особи можна припинити в разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства і таке втручання у мирне володіння майном є пропорційним до цілей, які це втручання переслідувало. Отже, як у разі включення певного об`єкта до переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини, так і у випадку його включення до переліку пам`яток місцевого, загальнодержавного значення тощо, особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що нерухоме майно, яке вона має намір набути у приватну власність, є нерухомим об`єктом культурної спадщини.

Таким чином, матеріали справи, яка є предметом апеляційного перегляду, не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_1 на час прийняття рішення Рокитянською сільською радою Великобагачанського району Полтавської області від 05.12.2018 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, загальною площею 1 гектар, у її власність для ведення особистого селянського господарства, була обізнана з тим, що частина вказаної земельної ділянки перебуває під об`єктом культурної спадщини. Хоча судом першої інстанції і встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241, яка належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_1 , знаходиться в межах пам`ятки археології, визначених обліковою документацією 1984, проте з матеріалів справи також вбачається і це встановлено судом першої інстанції, що на Курган науково-проектна (науково-дослідна) документація із визначення меж та режимів використання території пам`ятки в установленому Законом порядку не затверджувалася, лише у травні 2024 КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради було візуально обстежено Кургану біля с. Попове Миргородського району, ІІ-І тис. до н.е., доба бронзи – ранній залізний вік та методом супутникових геодезичних спостережень виконано роботи по визначенню координат пам`ятки археології, тобто після передачі відповідачу ОСОБА_1 спірної земельної ділянки у приватну власність, а тому помилки, допущені органами державної влади, не повинні перекладатися на потерпілих осіб, у даному випадку відповідача ОСОБА_1 , а втручання у право власності добросовісного набувача земельної ділянки не буде відповідати легітимній меті та пропорційності такого втручання.

Отже, задовольняючи позов, суд першої інстанції дав неправильну правову оцінку фактичним обставинам справи, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, тому прийшов до помилкового висновку у вирішенні спору.

Колегія суддів апеляційного суду з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, а саме того, що лише частина спірної земельної ділянки з кадастровим номером 5320281804:04:001:0241 накладається на пам`ятку архітектури місцевого значення (площа накладання складає 0,0967 га, що складає 9,67% від загальної площі ділянки 1 га, що є незначним), а решта земельної ділянки межує з пам`яткою археології, що підтверджується висновком експерта, з якого також вбачається, що інші земельні ділянки, розташовані поряд, також частково накладаються на пам`ятку архітектури місцевого значення (т.3 а.с.7 зворот); що відсутній спір між іншими особами з приводу решти цієї ділянки; що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, а допущена помилка щодо невнесення своєчасно земельної ділянки до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та внесення її до вказаного реєстру відповідно до наказу №1062 від 25.02.2020 Міністерства культури, молоді та спорту України «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України», тобто фактично після реєстрації за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Рокитянської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області від 05.12.2018 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 , що на час виготовлення проекту землеустрою були відсутні дані про наявність на земельній ділянці Кургану, та з урахуванням релевантних джерел права приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 

Таким чином, апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 4, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Сидоренка Юрія Володимировича– задовольнити. 

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 10 листопада 2025 року – скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Полтавської обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальний заклад «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради, Приватна агрофірма «Агроінвест», Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , Білоцерківська сільська рада Миргородського району Полтавської області, про зобов`язання повернути земельну ділянку – відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27 квітня 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов