ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року
м. Київ

справа № 376/487/19
провадження № 61-15022св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ракоца Ігоря Вікторовича на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року в складі колегії суддів Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.
в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви
У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою. Просив стягнути з відповідача 81 030,00 грн основного боргу, 63 257,00 грн процентів за користування позикою, 29 576,00 грн пені, 31 983, 00 грн інфляційних втрат.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 22 лютого 2024 року Сквирський районний суд Київської області позов ОСОБА_2 задовольнив.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 205 848,00 грн боргу за договором позики від 30 грудня 2015 року, зокрема: 81 030,00 грн основного боргу, 63 257,00 грн процентів за користування позикою, 29 576,00 грн пені, 31 983,00 грн інфляційних втрат.
На це рішення місцевого суду ОСОБА_1 03 жовтня 2025 року подав апеляційну скаргу.
Ухвалою від 20 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року.
Апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 брав активну участь у розгляді справи в місцевому суді, подав відзив на позовну заяву, а також заявляв клопотання. Матеріали справи також містять рекомендовані повідомлення про вручення ОСОБА_1 кореспонденції суду, заявник та його представник неодноразово приймали участь у судових засіданнях, про що свідчать протоколи судових засідань. 
Справа містить численні заяви від сторони ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи. Із заявою про ознайомлення із матеріалами справи ОСОБА_1 звернувся лише 22 вересня 2025 року. 
Апеляційний суд критично оцінив наведені апелянтом доводи щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.
Вважав, що сторона відповідача була обізнана про перебіг справи, отже нічого не перешкоджало апелянту своєчасно цікавитися рухом справи та вживати необхідні процесуальні заходи. 
Виходив з того, що наведені заявником обставини не можна віднести до об`єктивних та непереборних обставин, які дають підстави для поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду. 
Дійшов висновку, про те що сторона брала участь у розгляді справи, мала можливість отримувати інформацію про її перебіг, отже відсутні підстави вважати, що існували об`єктивні перешкоди для своєчасного подання апеляційної скарги. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У листопаді 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ракоц І. В. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року, в якій просив її скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу заявник мотивував порушенням, на його думку, що судом апеляційної інстанції доступу до правосуддя.
Вважає, що правові підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження відсутні, оскільки повний текст рішення місцевий суд оприлюднив в Єдиному державному реєстрі судових рішень 27 серпня 2025 року (загальний доступ забезпечено 28 серпня 2025 року).
Заначив, що отримав копію оспореного судового рішення засобами поштового зв`язку 30 серпня 2025 року, отже визначений частиною другою статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) річний строк звернення з апеляційною скаргою не сплив. 
Позиція інших учасників справи
18 березня 2026 року через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_2 - адвокат Глеваський В. В. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому заявник порушив питання про поновлення строку на подачу відзиву.
В обґрунтування підстав пропуску строку заявник зазначив, що він як представник позивача, отримав доступ до електронної справи 14 березня 2026 року. 
Відповідно до частини першої статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Отже, строк на подання відзиву, встановлений судом, є процесуальним строком, який може бути продовжений судом за наявності поважних причин за заявою заявника, яка подається одночасно з відзивом.
Частина четверта статті 183 ЦПК України визначає, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Відповідно до статті 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Тобто початок перебігу процесуального строку не обумовлений його відкладенням у випадку припадання на вихідний, святковий чи інший неробочий день. 
У частині третій статті 124 ЦПК України зазначено, що якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. 
Копію ухвали про відкриття касаційного провадження від 09 січня 2026 рокуОСОБА_2 отримав 05 лютого 2026 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, тому встановлений цією ухвалою десятиденний строк на подання відзиву сплив 16 лютого 2026 року. 
Натомість відзив подав до Верховного Суду у підсистемі «Електронний суд» 18 березня 2026 року.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Глеваський В. В. не надав доказів поважності причин пропуску строку на подачу відзиву, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення позивачу строку для подання відзиву на касаційну скаргу та, відповідно, залишення цього відзиву без розгляду.
Позиція Верховного Суду
Верховний Суд відкрив касаційне провадження в справі з підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За змістом частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна особа має право на справедливий та публічний розгляд своєї справи в розумний термін незалежним і неупередженим судом, який визначений законом, що вирішить будь-які цивільні суперечки або встановить обґрунтованість будь-яких кримінальних обвинувачень, які проти неї висунуті.
Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується пунктом 1 статті 6, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав («Белеш та інші проти Чеської Республіки», § 49).
Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов`язків». Таким чином, у пункті 1 статті 6 Конвенції представлено «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле («Голдер проти Сполученого Королівства», § 36).
«Право на суд» та право на доступ до суду не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав («Де Жуфр де ла Прадель проти Франції», § 28, і «Станєв проти Болгарії», § 229).
Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.
Стаття 354 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою) передбачає, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Частина третя статті встановлює, що строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
За частиною другою статті 358 ЦПК України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
03 жовтня 2017 року Верховна Рада прийняла Закон № 2147-VIII«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким кардинально оновила процесуальні кодекси України, що набрали чинності 15 грудня 2017 року. Зміни охопили ЦПК, ГПК та КАС України, запровадивши нові правила судочинства, електронний суд, принцип змагальності та пропорційності.
Основною ідеологією цих змін також було скорочення строків розгляду судових справ та протидія зловживанню процесуальними правами.
Отже, цей Закон запровадив правила, визначені частиною другою статті 358 ЦПК України.
Таким чином законодавець свідомо встановив імперативне процесуальне обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. 
Таке обмеження відповідає принципу правової визначеності, який є складовою верховенства права.
Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Учасники справи мають добросовісно користуватись своїми права та самостійно цікавитись рухом справи в суді. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ «Богонос проти Росії» від 05 лютого 2004 року).
У випадку такого оскарження слід з`ясовувати дотримання умов, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України, а саме: а) чи подала апеляційну скаргу особа, не повідомлена про розгляд справи або не залучена до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; б) чи пропущений строк на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року у справі № 477/735/16-ц, від 08 жовтня 2025 року у справі № 940/205/20 (пункт 34)).
У постановах від 12 листопада 2025 року у справі № 758/13214/20 (провадження № 61-8789св25), від 04 березня 2026 року у справі № 757/27787/22-ц (провадження № 61-14905св25) Верховний Cуд виснував, що апеляційне оскарження особою судового рішення суду першої інстанції з пропуском річного строку з дня складення повного тексту такого рішення має наслідком постановлення судом ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження, в інших випадках - суд зобов`язаний надати оцінку наведеним скаржником у відповідній заяві підставам пропуску такого строку.
У справі, яка переглядається, провадження відкрито 05 квітня 2019 року.
Як підготовче, так і судове засідання неодноразово відкладалися за неякою сторін (а. с. 48, 49, 51, 53, 55, 69, 84-85, 86, 90, 107, 117, 124, 144), неявкою представника відповідача (а. с. 72-73, 75-76), подачею представником відповідача клопотання про відкладення розгляду справи (а. с. 93, 96, 105, 132, 135).
21 лютого 2024 року представник позивача Гривачевська Л. М. подала заяву про розгляд справи у відсутність позивача та відповідача у зв`язку з тим, що відповідач та його представник неодноразово не з`являлися у судове засідання та не надавали підтверджуючі документи про поважність причин неявки до суду (а. с. 142).
У судове засідання 22 лютого 2024 року належним чином повідомлені учасники справи не з`явилися.
Рішенням від 22 лютого 2024 року Сквирський районний суд Київської області позов задовольнив.
Суд першої інстанції супровідним листом від 22 лютого 2024 року № 376/487/19 направив позивачу та відповідачу копію рішення від 22 лютого 2024 року (а. с. 153).
25 березня 2024 року місцевий суд супровідним листом № 376/487/19 направив позивачу копію рішення та виконавчі листи, а відповідачу - копію рішення (а. с. 154).
Разом з тим, незважаючи на обізнаність відповідача та його представника про наявність у суді справи про стягнення боргу з ОСОБА_1 , протягом майже півтора року ані він, ані його представник не цікавилися рухом справи в суді, не зверталися із заявою про ознайомлення з матеріалами справи.
Лише 02 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про надання матеріалів справи № 376/487/19 для ознайомлення (а. с. 155).
29 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ракоц І. В. за допомогою засобів поштового зв`язку подав апеляційну скаргу на рішення Сквирського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року. 
До апеляційної скарги додав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке мотивував тим, що в судовому засіданні ні ОСОБА_1 , ні його представник присутніми не були, рішення суду опубліковано в Єдиному державному реєстрі судових рішень 27 серпня 2025 року (загальний доступ забезпечено 28 серпня 2025 року), а поштовим зв`язком надійшло заявнику лише 30 серпня 2025 року.
Відмовляючи у відкритті провадження, апеляційний суд виходив з того, що особа, яка звернулася апеляційною скаргою всупереч вимогам статей 77 - 81 ЦПК України, не надала беззаперечних доказів, на підставі чого суд мав би поновити строк, то апеляційну скаргу слід вважати такою, що подана з пропуском строку на апеляційне оскарження без поважних причин та за зазначеною апеляційною скаргою відсутні підстави для відкриття апеляційного провадження.
Верховний Суд погоджується з наведеними висновками, з огляду на таке.
Аналіз змісту положень частини другої статті 358 ЦПК України свідчить про те, що відлік річного (присічного) строку на подання апеляційної скарги здійснюється з дня складення повного тексту судового рішення суду першої інстанції.
Для застосування положень частини другої статті 358 ЦПК України суду необхідно достовірно встановити дату складення повного тексту рішення суду першої інстанції.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК України).
У цій справі датою складання повного тексту рішення Сквирського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року є дата, вказана у самому рішенні суду першої інстанції - 22 лютого 2024 року, а повний текст рішення суду першої інстанції надіслано судом до Єдиного державного реєстру судових рішень 27 серпня 2025 року.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 04 листопада 2024 року в справі № 405/4689/19 зазначено, що законодавець при конструюванні частини другої статті 358 ЦПК України не визначив, що під час її застосування має враховуватися дата внесення судом рішення до Єдиного державного реєстру судових рішень. Відсутність в рішенні суду вказівки на дату складання його повного тексту та несвоєчасне надіслання оскарженого судового рішення суду першої інстанції до Єдиного державного реєстру судових рішень за умови, що учасник справи, (зокрема, котрий ініціював позов (позивач), який подає апеляційну скаргу), знав про розгляд справи, не є перешкодою для отримання цією особою у розумний строк інформації про стан відомого їй судового провадження та не свідчить про наявність випадків, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України.
Як правильно встановив суд апеляційної інстанції, ОСОБА_1 приймав активну участь у розгляді справи в суді першої інстанції, подав відзив на позовну заяву, а також заявляв процесуальні клопотання (а. с. 31-39).
Справа містить рекомендовані повідомлення про вручення ОСОБА_1 кореспонденції суду, окрім того, він та його представник неодноразово приймали участь у судових засіданнях, про що свідчать протоколи судових засідань.
Про день, час та місце розгляду справи відповідач та його представник були повідомлені належним чином, хоча не були присутніми в судовому засіданні 22 лютого 2024 року.
При цьому із заявою про ознайомлення із матеріалами справи ОСОБА_1 звернувся лише 02 вересня 2025 року, тобто більше ніж через рік.
Апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що відповідач та його представник були обізнані про перебіг справи, а тому їм нічого не перешкоджало своєчасно цікавитися рухом справи та вживати необхідних процесуальних заходів.
Верховний Суд звертає увагу на те, що стаття 358 ЦПК України щодо відмови у відкритті апеляційного провадження за спливом річного строку є одним із ключових інструментів суду для боротьби зі зловживанням процесуальними правами та недопущення безпідставного затягування розгляду справ (затягування строків). Вона дозволяє апеляційному суду відсіювати скарги, подані з порушенням строків, без їхнього розгляду по суті.
Це забезпечує остаточність судового рішення (принцип res judicata) і не дозволяє сторонам безкінечно оскаржувати рішення, встановлюючи як поважні причини пропуску строку (обставини непереборної сили), так і остаточний річний «запобіжник».
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Поняття «зловживання» у значенні статті 35 § 3 Конвенції слід розуміти у звичайному значенні відповідно до загальної правової теорії, а саме, як шкідливе здійснення права для цілей, відмінних від тих, для яких воно призначене. Відповідно, будь-яка поведінка заявника, яка явно суперечить меті права на індивідуальну заяву, передбаченого Конвенцією, та перешкоджає належному функціонуванню Суду або належному веденню провадження в ньому, є зловживанням правом на заяву. Суд також нагадує, що таке зловживання може полягати в меті, яку бажає досягти заявник за допомогою заяви, і зазначає, що «прикрощі прояву безвідповідальності та легковажного ставлення до Суду», що рівносильні неповазі, також можуть призвести до відхилення заяви через зловживання. Зрештою, Суд, орган, створений відповідно до Конвенції для забезпечення дотримання зобов`язань, взятих на себе Високими Договірними Сторонами щодо Конвенції, не може розглядати низку необґрунтованих та сварливих скарг, що створюють непотрібну роботу, несумісну з її реальними (Petrovic v. Serbia (dec.), no. 56551/11 and 10 other applications, 18 October 2011)
У справі Smirnova v. Ukraine, no.36655/02, 08 November 2005 Європейський суд з прав людини (далі - Суд, ЄСПЛ) вважав, що національні органи теж в значній мірі вплинули на затягування провадження. Це, зокрема, стосується нездатності державних органів ефективно протидіяти перепонам, які умисно створював відповідач для руху справи. У зв`язку з цим Суд, на противагу Уряду, не може віднести на рахунок заявниці затримки, пов`язані з тим, що відповідач чотири рази заявив відвід суду, двічі заявляв клопотання провести додаткову судову експертизу і безліч разів не з`являвся до суду. Суд зауважує, що хоча національне законодавство не передбачає жодних спеціальних засобів проти цих тактик затягувань, суди мали в своєму розпорядженні достатній механізм для забезпечення присутності заявника в суді. 
Учасники справи мають добросовісно користуватись своїми права та самостійно цікавитись рухом справи в суді. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ «Богонос проти Росії» від 05 лютого 2004 року).
У справі «Пономарьов проти України» у рішенні від 03 квітня 2008 року, № 3236/03, § 41, суд зазначає, що ця справа стосується не екстраординарного перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду в порядку нагляду чи за нововиявленими обставинами (див., серед інших справ, рішення у справі «Трегубенко проти України», заява № 61333/00, пункти 34-38, рішення від 02 листопада 2004 року; та рішення у справі «Праведная проти Росії», заява № 69529/01, пункти 27-34, рішення від 18 листопада 2004 року), а відновлення провадження через значний період часу шляхом поновлення строку на ординарне апеляційне оскарження. Суд зазначає, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, як у цій справі, де нібито складне економічне становище перешкоджало відповідачу сплатити державне мито (див. пункти 19 та 20 вище), таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див. mutatis mutandis, рішення від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, пункт 27, та рішення від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України» (ухвала), заява № 50966/99). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.
Враховуючи те, що відповідач та його представник брали участь у розгляді справи, мали можливість отримувати інформацію про її перебіг, відсутні підстави вважати, що існували об`єктивні перешкоди для своєчасного подання апеляційної скарги.
Верховний Суд звертає увагу на те, що у місцевому суді інтереси відповідача представляв професійний адвокат Босенко Ю. Г., отже їм не могли бути невідомі наслідки обраної моделі процесуальної поведінки, неявок у судове засідання та пропуску річного строку на апеляційне оскарження, визначені статтею 358 ЦПК України.
Ураховуючи імперативний характер положень частини другої статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) та те, що річний строк, визначений вказаною процесуальною нормою, є присічним і поновленню не підлягає, суд позбавлений у цьому випадку можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.
Отже, розглядати доводи апеляційної скарги щодо поважності пропуску строку на апеляційне оскарження немає законних підстав, оскільки ці доводи перевіряються після дотримання тридцятиденного строку на оскарження і до закінчення річного.
Подібні висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року в справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24).
Ураховуючи викладене, оскаржена ухвала апеляційного суду є законною та обґрунтованою, а підстав для її скасування немає.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 409 ЦПК України).
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частини перша та друга статті 410 ЦПК України).
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення (частина друга статті 412 ЦПК України).
Зважаючи на надану оцінку аргументам відповідача та висновкам суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вважає касаційну скаргу необґрунтованою, а тому ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.
Щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
З огляду на залишення касаційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.
Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити представнику ОСОБА_2 - адвокату Глеваському Віталію Васильовичу в поновленні строку на подання відзиву на касаційну скаргу.
Відзив представника ОСОБА_2 - адвоката Глеваського Віталія Васильовича на касаційну скаргу залишити без розгляду.
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ракоца Ігоря Вікторовича залишити без задоволення.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	О. М. Ситнік	
Судді:	В. М. Ігнатенко 	
	С. О. Карпенко 	
	С. Ю. Мартєв 	
	І. М. Фаловська	

Текст постанови склав суддя С. Ю. Мартєв