Справа № 127/32579/25
Провадження № 22-ц/801/896/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2026 року	Справа № 127/32579/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Берегового О. Ю. (судді – доповідача),
суддів Ковальчука О. В., Панасюка О. С., 
учасники справи:
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика»,
відповідач:  ОСОБА_1 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №127/32579/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Максиміва Володимира Мироновича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2026 року, яке ухвалила суддя Дернова В.В. у Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 29 січня 2026 року, 

встановив:

Короткий зміст позовних вимог. 
В жовтні 2025 року ТОВ «Бізнес Позика» звернулося в суд з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позовні вимоги тим, що сторони у справі уклали електронний договір № 220216-КС-003 від 20 жовтня 2021 року. 
На підставі укладеного договору, відповідач отримав кредит в розмірі 30000 грн на засадах строковості, поворотності, платності, шляхом перерахування на банківську картку позичальника.
Сторони узгодили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1,08048334 процентів за кожен день користування кредитом.
Проте відповідач належним чином умови договору не виконував, у зв`язку з чим у нього наявна заборгованість.
Таким чином, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості в розмірі 65886,47 грн, з яких 25904,15 грн – заборгованість за тілом кредиту, 38581,97 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом, 1400,35 грн – заборгованість по комісії, а також судові витрати.
Рішення суду першої інстанції.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2026 року позов ТОВ «Бізнес Позика» задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за договором № 220216-КС-003 про надання кредиту від 20 жовтня 2021 року у розмірі 65886,47 грн, з яких 25904,15 грн – тіло кредиту, 38581,97 грн – проценти за користування кредитом, 1400,35 грн – заборгованість по комісії, а також судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу. 
Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Максимів В.М. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, крім того, судом першої інстанції було невірно встановлено обставини справи. Просив скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2026 року в частині задоволення позовних вимог на суму 55386,47 грн та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Бізнес Позика» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту в цій частині відмовити.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції передчасно дійшов до висновку стосовно задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки не взяв до уваги відсутність підпису на кредитному договорі, не врахував безпідставність нарахування відповідачу платежів в розмірі, що суперечить положенням законодавства.
Крім того, вважає висновки місцевого суду про виконання позивачем свого обв`язку надати кредитні кошти в користування передчасними, таким, що не підтверджені належними та допустимими доказами, поданими до справи та дослідженими судом.
Вважає, що пункти кредитного договору про сплату комісії за надання кредитних коштів є нікчемними.
Також, вказав, що судом першої інстанції не враховано факту перебування відповідача на військовій службі, шо відповідно до положень. ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» звільняє його від сплати процентів за користування кредитними коштами під час проходження військової служби.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Бізнес Позика» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 квітня 2026 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Судом першої інстанції встановлено, що 20 жовтня 2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та  ОСОБА_1 було укладено електронний договір №220216-КС-003 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма).
Договір було підписано ОСОБА_1 електронним підписом – одноразовим ідентифікатором G-0664 (а.с.27, 32).
Згідно з п. 1 Договору сума кредиту складала 30000,00 грн, строк кредиту – 24 тижні, стандартна процентна ставка – фіксована, 1,08048334 % в день.
Таким чином, строк користування кредитом становив 168 днів (24 тижні * 7 днів). Отже, проценти за користування кредитом у максимальному розмірі складали: 30 000 грн х 1,08048334% на день х 168 днів = 54 456,36 грн. 
Відповідно до п. 1 договору кредиту також передбачена комісія за надання кредиту – 4500 грн. 
Як вбачається з повідомлення АТ «СЕНС БАНК» від 09 грудня 2025 року № 17604-БТ-32.3/2025, на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) Банком було емітовано платіжну картку № НОМЕР_2 (рахунок до картки № НОМЕР_3 ) (а.с.71).
ТОВ «Бізнес Позика» було у повному обсязі виконано своє зобов`язання за договором, що підтверджується квитанцією № 454692052 від 20 жовтня 2021 року про перерахування 20000 UAH та квитанцією № 454692188 від 20 жовтня 2021 року про перерахування 10000 UAH на карту НОМЕР_4 (а.с.34).
Відповідачем ОСОБА_1 зобов`язання за договором не виконувалися належним чином, частково сплачувалися як тіло кредиту в розмірі 4095,85 грн, так і проценти за користування кредитом та комісія, внаслідок чого заборгованість за кредитом становить 65886,47 грн, з яких 25904,15 грн – заборгованість за тілом кредиту, 38581,97 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом, 1400,35 грн – заборгованість по комісії, що підтверджується довідкою ТОВ «Бізнес Позика» від 06 жовтня 2025 року про стан заборгованості та розрахунком заборгованості. 
Отже, ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення коштів, сплати процентів, комісії не виконав в повному обсязі, ТОВ «Бізнес Позика», звернулося до суду з даними позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи заборгованість в загальному розмірі 65886,47 грн, суд першої інстанції, виходив з того, що між сторонами виникли кредитні правовідносини. ОСОБА_1 отримав кредитні кошти, свої зобов`язання щодо повернення коштів за кредитним договором в установлені в ньому строки не виконав в повному обсязі, а тому вказана заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Позиція суду апеляційної інстанції.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Колегією суддів враховано, що без здійснення входу позичальником на сайт кредитодавця, без отримання ним умов договору (оферти) і повідомлення з одноразовим ідентифікатором та без введення відповідачем одноразового ідентифікатора, що означає прийняття пропозиції (акцепту), кредитний договір не був би укладеним.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі №234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі №234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.
Факт підписання договору відповідачем підтверджується матеріалами справи, а саме договором від 20 жовтня 2021 року №220216-КС-003, за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «G-0664» (а.с.27, 32).
Крім того, факт перерахування відповідачу коштів в розмірі 30000 грн на виконання умов кредитного договору підтверджується квитанцією № 454692052 від 20 жовтня 2021 року про перерахування 20000 UAH та квитанцією № 454692188 від 20 жовтня 2021 року про перерахування 10000 UAH на карту НОМЕР_4 (а.с.34), а також повідомленням АТ «СЕНС БАНК» від 09 грудня 2025 року № 17604-БТ-32.3/2025, на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) Банком було емітовано платіжну картку № НОМЕР_2 (рахунок до картки № НОМЕР_3 ) (а.с.71).
Крім того, з наявної в матеріалах справи виписки АТ «СЕНС БАНК» по рахунку № НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_1 вбачається, що 20 жовтня 2021 року було зараховано 30000 грн двома платежами на 20000 грн і 10000 грн (а.с.72 – 74), що спростовує доводи апеляційної скарги про не отримання відповідачем кредитних коштів в загальному розмірі 30000 грн.
Апеляційний суд звертає увагу, що доказів про те, що персональні дані ОСОБА_1 (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону, електронна адреса, тощо) були використані кредитором чи іншими особами для укладення кредитного договору від його імені, відповідачем не надані.
Таким чином, на переконання колегії суддів, факт виникнення кредитних відносин є очевидним і встановленим, позаяк надані позивачем докази містять інформацію про підписання договору електронним цифровим підписом, зокрема за допомогою одноразового ідентифікатора «G-0664», вчиненим з урахуванням положень ч. ч. 6, 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 ЦК України (а.с.21).
Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
За приписами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
ОСОБА_1 , не заявляв зустрічні позовні вимоги щодо безгрошовості кредитного договору на підставі положень ст.1051 ЦК України.
Щодо розміру відсотків.
Згідно з п. 1 Договору сума кредиту складала 30000,00 грн, строк кредиту – 24 тижні, стандартна процентна ставка – фіксована, 1,08048334 % в день.
Таким чином, строк користування кредитом становив 168 днів (24 тижні * 7 днів). Отже, проценти за користування кредитом у максимальному розмірі складали: 30 000 грн х 1,08048334% на день х 168 днів = 54 456,36 грн. 
Колегія суддів констатує, що отримавши суму 30000 грн позики від ТОВ «Бізнес Позика»,  ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати на користь товариства відсотки за користування кредитними коштами.
З урахуванням часткової сплати заборгованості відповідачем ОСОБА_1 заборгованість за процентами за користування кредитом становить в розмірі 38581,97 грн (а.с.12 – 23). 
Таким чином, відсутні підстави для скасування чи зміни судового рішення в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами.
Перевіривши порядок нарахування процентів, колегія суддів встановила, що їх нарахування здійснено відповідно до умов кредитного договору, з урахуванням погоджених сторонами процентних ставок та в межах строку кредитування, визначеного договором. Розрахунок заборгованості відповідає умовам укладеного сторонами правочину, а тому підстав для висновку про неправомірність нарахування процентів не вбачається.
Щодо доводів апеляційної скарги про стягненні комісії за надання кредиту в сумі 1400,35 грн, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Відповідно до п. 1 договору кредиту також передбачена комісія за надання кредиту – 4500 грн. 
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Тобто, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження №61-4202сво22).
Таким чином, виходячи з аналізу вимог п.4 ч.1 ст. 1,ч.2 ст.8, ч.1 ст.1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).
Включення до кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту у розмірі 4500 грн, визначається сторонами у договорі кредиту і, відповідно, входить до основного зобов`язання за кредитним договором, а тому подальше стягнення нарахованої комісії позивачем з відповідача ОСОБА_1 , колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача заборгованості за комісією в розмірі 1400,35 грн, а тому доводи апеляційної скарги щодо нікчемності кредитного договору в частині сплату комісії за надання кредитних коштів є необґрунтованими. 
Також апеляційний суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні підтверджуючі докази того, що відповідач перебуває на військовій службі, а тому доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до положень. ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» відповідач звільняється від сплати процентів за користування кредитними коштами під час проходження військової служби, є безпідставними.
Зважаючи на вищевикладене, а також враховуючи, що судом першої інстанції встановлено факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо повернення кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заборгованість з відповідача на користь позивача підлягає примусовому стягненню.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Таким чином колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з урахуванням мотивів викладених у цій постанові. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 65886,47 грн, що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Максиміва Володимира Мироновича залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий      О. Ю. Береговий 

Судді      О. В. Ковальчук 

О. С. Панасюк