Справа № 521/2148/26
Номер провадження № 2/521/3536/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року м. Одеса 

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого - судді Ганошенко С.А.,
за участю секретаря судового засідання Папінян В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одеса в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянки України, зареєстрована у АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу за борговою розпискою,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути на її користь суму боргу за договором позики, відповідно до боргової розписки від 03 серпня 2025 року в розмірі 2100, 00 доларів США, 600, 00 євро та 10 000, 00 гривень. В обґрунтування позову посилається на те, що 03 серпня 2025 року вона позичила ОСОБА_2 2100, 00 доларів США, 600, 00 євро та 10 000, 00 гривень, а відповідач отримав від неї вказані суми та зобов`язався повернути їх до 30 січня 2026 року. Одержавши позику, відповідач не виконує належним чином свої зобов`язання за договором, тим самим порушує його умови. ОСОБА_1 намагалась вирішити спір у позасудовому порядку, однак ОСОБА_2 продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань, тому позивач змушена звернутися до суду з вказаним позовом.
Ухвалою суду від 31.03.2026 року закрито підготовче засідання та справа призначена до розгляду по суті.
Позивач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач, який належним чином повідомлений про дату, місце та час судового розгляду, в судове засідання не з`явився, відомостей про поважність причин неявки суду не повідомив. Заяви та клопотання від відповідача до суду не надійшли. Відзив на позовну заяву до суду також не надав.
Зважаючи на вказане, суд, згідно положень ст. 280 ЦПК України, ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд виснував наступне:
З матеріалів справи вбачається, що 03 серпня 2025 року ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 суми в таких розмірах та валютах: 2100, 00 доларів США, 600, 00 євро та 10 000, 00 гривень, а останній отримав від неї вказані суми та зобов`язався повернути їх до 30 січня 2026 року, про що склав розписку. 
Крім цього, із знімків екрану (скріншотів) листування в месенджері Телеграм, позивач та відповідач обговорюють питання повернення боргу, складання боргової розписки та зазначене спілкування опосередковано свідчить про підтвердження з боку відповідача про отримання вказаних вище грошових коштів в борг, від позивачки. У даному випадку із наданих позивачем скріншотів листування можливо чітко ідентифікувати учасників такого листування, текст листування опосередковано підтверджує фактичні обставини, що викладені в позовній заяві, тому суд приймає такі докази до уваги.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 червня 2023 року в справі № 916/3027/21 зазначила, якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.
Також, до матеріалів позовної заяви долучено і аудіозапис приватного спілкування яке відбулось між позивачем та відповідачем. На такому аудіозаписі сторони обумовлювали повернення частини боргу. 
З моменту подання позову та станом на момент розгляду справи відповідач не відреагував на вимогу про повернення коштів, кошти не повернув. 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У постанові КЦС ВС від 20.09.2023 у справі № 483/1220/21 вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальним, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).
У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Але в порушення приведених умов договору позики, укладеного між сторонами по справі, вимог ст.ст. 525, 526, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, одержана відповідачем позика по спливу встановленого строку її повернення позичальником не повернута.
Неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань змусило позивача звернутися за захистом своїх майнових прав до суду.
Наявність та розмір заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 у розмірі та валюті: 2100, 00 доларів США, 600, 00 євро та 10 000, 00 гривень, витікає з умов, укладеного між сторонами по справі договором позики, підтверджується наявними у матеріалах справи документами та не спростовано відповідачем.
З огляду на те, що ОСОБА_2 не повернув борг у розмір 2100, 00 доларів США, 600, 00 євро та 10 000, 00 гривень, суд доходить до висновку про те, що відповідач істотно порушив норми чинного законодавства та умови розписки від 03 серпня 2025 року, не виконавши взяті на себе зобов`язання щодо повернення боргу, внаслідок чого, у останнього виникла заборгованість.
Жодних доказів про те, що позичені кошти були повернуті відповідачем у матеріалах справи немає, про такі не вказано та клопотань про витребування таких не заявлено.
Слід зазначити, що у судовому засіданні було досліджено наданий позивачем аудіозапис приватного спілкування, яке відбулось між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . На такому записі сторони обумовлюють питання повернення 1000, 00 доларів США, відповідачем. 
Вирішуючи питання про допустимість доказів, наданих представником позивача у вигляді аудіозапису, на якому міститься нібито розмова позивача з відповідачем з приводу обговорення фінансових відносин, суд враховує Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням СБУ щодо офіційного тлумачення положення частини 3 статті 62 Конституції України № 12 - рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, в якому зазначено наступне.
Згідно з ч. 1, 2 статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Стаття 31 Конституції України гарантує кожному таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть встановлюватися лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо.
Розглядаючи справу Конституційний суд узяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії від 9 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі Шабельника проти України від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції) тощо.
Системний аналіз положень Кодексу та Закону дає підстави стверджувати, що проведення оперативно-розшукових заходів або використання засобів для отримання фактичних даних повинно відбуватися виключно з дотриманням прав і свобод людини і громадянина, у передбачених законом випадках та у відповідному процесуальному порядку особами або підрозділами, які уповноважені здійснювати оперативно-розшукову діяльність. Недотримання Конституції України та порушення особами, уповноваженими здійснювати оперативно-розшукову діяльність, вимог Кодексу, Закону, інших законів України при одержанні фактичних даних є підставою для визнання зібраних у такий спосіб доказів недопустимими.
Також Конституційний Суд України дійшов висновку, що здійснення не уповноваженими фізичними або юридичними особами на власний розсуд будь - яких заходів, які віднесені до оперативно-розшукової діяльності (мають ознаки оперативно-розшукової діяльності) порушує не лише законодавчі положення, а конституційні права і свободи людини і громадянина.
Враховуючи вищенаведене, те, що законодавством не передбачено проведення, без попередження про здійснення запису розмови, аудіофіксування розмов, в матеріалах справи не міститься інформації щодо надання згоди ОСОБА_2 ОСОБА_1 на здійснення такого аудіо запису, тому, вказаний аудіозапис не можна вважати таким, що отриманий в передбаченому законом процесуальному порядку.
Як наслідок цього, суд не має процесуальної можливості встановити, дослідити і перевірити хто і коли здійснював цей аудіозапис, голоси яких осіб (дикторів) на ньому зафіксовано, чи не вносилися до нього будь-які зміни. Здійснення звукового запису голосу особи без її згоди порушує право на охорону інтересів особи. Голос фізичної особи належить до прояву особистого характеру, що охороняється, його звуковий запис можна здійснювати або використовувати тільки з відома фізичної особи.
Проте, позивачем не надано суду доказів попередження та отримання згоди відповідача на здійснення запису розмови, як не надано і будь-яких інших доказів наявності у нього законних підстав втручання у приватне спілкування особи та здійснення звукозапису розмов.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що наданий позивачем звукозапис розмови, є недопустимим доказом, як такий, що отриманий з порушенням прав і свобод людини і громадянина, гарантованих Конституцією України.
Варто наголосити, що на підтвердження наявності боргу позивачем надана письмова розписка, що підтверджує укладення між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, договору позики, умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення до указаної дати та дати отримання коштів.
Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора - позивача по справі свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
З огляду на викладене, суд вважає за правомірне позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у вказаному розмірі задовольнити.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Окрім того, статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Суд зазначає, що заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Натомість з копії розписки вбачається, що сума переданих грошових коштів зазначена не лише в іноземних валютах, а і в гривнях.
За таких обстави, сума стягнення грошових коштів підлягає у іноземній валюті та у гривнях.
Вказаний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 № 373/2054/16-ц.
З урахуванням наведеного, позов підлягає задоволенню. 
Щодо відшкодування судових витрат, заявлених позивачем, то слід зазначити наступне.
За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно квитанції про сплату позивач сплатив в якості судового збору грошову суму у розмірі 1331,20 гривень. 
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, вимога позивача про стягнення суми сплаченого судового збору підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 141, 223, 258, 259, 263-268, 280-282 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянки України, зареєстрована у АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу за борговою розпискою – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянки України, зареєстрована у АДРЕСА_1 ) заборгованість за договором позики відповідно до боргової розписки від 03 серпня 2025 року в сумі 2 100 (дві тисячі сто) доларів США, 600 (шістсот) євро, 10 000 (десять тисяч) гривень. 
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянки України, зареєстрована у АДРЕСА_1 ) суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 1331,20 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивачем рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 09.06.2026 року.

Суддя Сергій ГАНОШЕНКО