П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/19189/25	

Перша інстанція: суддя Аракелян М.М.,
повний текст судового рішення
складено 20.10.2025, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Димерлія О.О.,
суддів – Шляхтицького О.І., Федусика А.Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 у справі №420/19189/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В:
17.06.2025 ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №155250035033 від 03.06.2025 про відмову в призначенні пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 призначення та виплату пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.“з” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” як водію міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв з 07.03.2025 із зарахуванням до страхового стажу роботи періоду роботи з 29.06.1994 по 31.06.1995 в Рабкооп ім. Котовського та періоду навчання з 18.07.1996 по 16.01.1997 в навчально-курсовому комбінаті Одеського трамвайно-тролейбусного управління згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає про безпідставність незарахування, під час призначення пенсії за віком на пільгових умовах, до її страхового стажу періоду роботи з 29.06.1994 по 31.06.1995 в Рабкооп ім. Котовського та періоду навчання з 18.07.1996 по 16.01.1997 в навчально-курсовому комбінаті Одеського трамвайно-тролейбусного управління. Також, позивачка вказує, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком жінки, які досягли 50 років, а не 55 як помилково вказує орган Пенсійного фонду. 
Відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області з позовними вимогами не погоджується з підстав викладених у відзиві на позовну заяву вказуючи, що до страхового стажу ОСОБА_1 спірні періоди зарахуванню не підлягають. Крім того, на думку відповідача, в досліджуваних правовідносинах орган Пенсійного фонду наділено дискреційними повноваженнями. 
Другий відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області з позовними вимогами також не погоджується стверджуючи про правомірність прийняття рішення №155250035033 від 03.06.2025 щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії. На думку суб`єкта владних повноважень, водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв пенсія призначається після досягнення 55 років. Однак, на час звернення із заявою про призначання пенсії позивачка не досягла 55 років. Також, відповідач відмічає, що ОСОБА_1 не має права на зарахування до страхового стажу спірних періодів. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 у справі №420/19189/25 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.
Приймаючи означене рішення суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 має право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. “з” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” як водію міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв з 07.03.2025 із зарахуванням до страхового стажу роботи періоду роботи з 29.06.1994 по 31.06.1995 в Рабкооп ім. Котовського та періоду навчання з 18.07.1996 по 16.01.1997 в навчально-курсовому комбінаті Одеського трамвайно-тролейбусного управління згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 .
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неправильне застосування окружним адміністративним судом норм матеріального права, викладено прохання скасувати оскаржуваний судовий акт із прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги заява позивачки про призначення пенсії за принципом екстериторіальності розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області. Натомість, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не приймало участі в розгляді такого звернення. Також, скаржник уважає, що до страхового стажу ОСОБА_1 не підлягають зарахуванню спірні періоди. Оскаржуване рішення №155250035033 від 03.06.2025 про відмову в призначенні пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області прийнято правомірно. Крім того, на думку скаржника, суд не уповноважений перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань про призначення пенсії. Такими виключними повноваженнями наділено органи Пенсійного фонду. До того ж, як відмічає скаржник Законом України «Про загальнообов`язакове державне пенсійне страхування» заборонено стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області судового збору.
В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного, на час виникнення спірних правовідносин, законодавства, судом апеляційної інстанції установлено такі обставини справи. 
Зокрема, колегією суддів з`ясовано, що ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області скеровано заяву від 26.05.2025 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
До такого зверення позивачкою додано документи про стаж, трудову книжку. 
Заяву ОСОБА_1 за екстериторіальним принципом розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області. 
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №155250035033 від 03.06.2025 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.
Не погодившись із таким індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень позивачка звернулась до суду з даною позовною заявою.
Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.
Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом. 
Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії врегульовано приписами Закону України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У преамбулі Закону України «Про пенсійне забезпечення» зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Згідно із статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за цим Законом призначаються трудові пенсії: до яких відносяться пенсії за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
За приписами статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Відповідно до пункту «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи 25 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи 20 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.
Статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок відносно загального пенсійного віку (60 років для чоловіків і 55 років для жінок) з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 10 років для працівників, зайнятих повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, та на 5 років для працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці; зменшення пенсійного віку та стажу для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років.
09.07.2003 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а 03.10.2017 - Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII.
Названим нормативно-правовим актом Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено розділом XIV-1, який передусім, у контексті предмету спору, містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту: «на пільгових умовах пенсія за віком призначається: 8) водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу: для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років».
Також, зазначена норма передбачає зміст ідентичний пункту «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» щодо підвищення на 5 років стажу роботи, який дає право виходу на пенсію на пільгових умовах.
За конституційним поданням народних депутатів України Закон України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» перевірявся на відповідність Конституції України.
Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 у справі 1-5/2018(746/15) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII (пункт 1 Рішення № 1-р/2020).
У постанові від 03.11.2021 (справа № 360/3611/20) Велика Палата Верховного Суду сформувала такий правовий висновок, згідно із яким на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 з одного боку, та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. 
Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20 дішла висновку, що вони явно суперечать один одному.
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформовано правовий висновок, згідно із яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020, а не Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV.
Тобто, в досліджуваній ситуації право на пенсію за віком на пільгових умовах набувається після досягнення жінкою 50 років, а не 55 років як помилково уважає скаржник. 
Згідно із фактичними обставинами справи, на час звернення до органу Пенсійного фонду із заявою від 26.05.2025 про призначення пенсії ОСОБА_1 виповнилось 50 років. 
Як вказує орган Пенсійного фонду, страховий стаж ОСОБА_1 становить 31 рік 11 місяців 13 днів, при необхідному - 25 років.
Згідно із спірним рішенням від 03.06.2025 №155250035033 стаж роботи ОСОБА_1 на пільгових умовах становить 10 років 6 місяців 7 днів. Тобто, вказаний стаж органом Пенсійного фонду визнається та підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_1 .
За законодавчими приписами, для призначення пенсії на пільгових умовах необхідний стаж роботи водієм міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) для жінок сановить не менше 10 років.
Відтак, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що у ОСОБА_1 наявний необхідний стаж роботи водієм міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) для призначення спірної пенсії. 
Беручи до уваги наведене, а також те, що ОСОБА_1 відповідає усім необхідним умовам з якими законодавець пов`язує можливість призначення спірної пенсії колегія суддів уважає правильним висновок окружного адміністративного суду щодо протиправності прийнятого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області рішення №155250035033 від 03.06.2025 та необхідності його скасування. 
Стосовно зарахування до страхового ОСОБА_1 стажу періоду роботи з 29.06.1994 по 31.06.1995 в Рабкооп ім. Котовського та періоду навчання з 18.07.1996 по 16.01.1997 в навчально-курсовому комбінаті Одеського трамвайно-тролейбусного управління колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , у період з 29.06.1994 по 31.06.1995 ОСОБА_1 працювала на посаді продавця в Рабкооп ім. Котовського, а в період з 18.07.1996 по 17.01.1997 навчалась у навчально-курсовому комбінаті Одеського трамвайно-тролейбусного управління, після чого 17.01.1997 позивачку прийнято в депо водієм трамваю.
Відмовляєчи в зарахуванні до страхового стажу таких періодів роботи орган Пенсійного фонду в рішенні №155250035033 від 03.06.2025 вказав про те, що дата звільнення не відповідає даті наказу про звільнення, а також зауважив про відсутність інформації про здобуття освіти та кваліфікації згідно із освітньо-кваліфікаційним рівнем. Матеріали справи не містять документів про закінчення навчання. 
З даного приводу суд апеляційної інстанції зазначає таке. 
Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. 
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вказує, що працівник не несе відповідальності за заповнення трудової книжки. 
Обов`язок ведення трудових книжок (заповнення, внесення відповідних записів та засвідчення з проставленням печатки підприємства або відділу кадрів, внесення виправлень та/або змін до записів) законодавцем покладено на адміністрацію підприємств (власника або уповноважений ним орган). 
Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його право щодо гарантованого законодавством пенсійного забезпечення.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.
Також, апеляційний адміністративний суд звертає увагу на те, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідної тривалості, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок. Пенсійним органом не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а.
Наявні у трудовій книжці недоліки, про які вказує орган Пенсійного фонду, не спростовують достовірності відомостей щодо спірних періодів роботи та навчання позивачки.
Жодних доказів, які б вказували на протиправність таких записів у трудовій книжці відповідачем суду не подано.
Між тим, суд апеляційної інстнації уважає за необхідне вказати, що витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу, тобто перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивачку є неприйнятним. Неможливість/небажання пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці (пільговій довідці) відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.
Аналогічний правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду від 04.07.2023 у справі №580/4012/19.
За наслідком комплексного дослідження усіх документів, які подано ОСОБА_1 до органу Пенсійного фонду з метою призначення пенсії за віком на пільгових умовах, можливо достеменно встановити, що в трудовій книжці серії НОМЕР_1 наявні записи про період роботи з 29.06.1994 по 31.06.1995 та навчання з 18.07.1996 по 16.01.1997.
Про безпідставність відмови органу Пенсійного фонду в зарахуванні до страхового стажу позивачки періоду навчання в призмі того, що відповідач вказує про відсутність інформації про здобуття освіти та кваліфікації згідно із освітно-кваліфікаційним рівнем, свідчить також те, що відразу після закінчення навчання ОСОБА_1 працевлаштовано за здобутою спеціальністю – «водій трамваю».
Апеляційний адміністративний суд вказує про безпідставність припущень скаржника відносно наявності в органу Пенсійного фонду в досліджуваних правовідносинах дискреційних повноважень, з огляду на таке. 
Згідно із пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» дискреційне повноваження - це повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.
Комітетом Міністрів Ради Європи у рекомендаціях № R (80) 2 сформульовано принципи, які слугують змістовними гарантіями ухвалення справедливого рішення. Здійснюючи дискреційні повноваження адміністративний орган: переслідує лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями: дотримується принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які - стосуються конкретної справи; дотримується принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації; забезпечує належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою: приймає своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується; забезпечує послідовне застосування загальних адміністративних приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку так, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
Під дискреційним повноваженням слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. 
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. 
Повноваження суду при вирішенні справи визначено статтею 245 КАС України, відповідно до якої у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, у тому числі, про зобов`язання вчинити певні дії.
За наслідками дослідження законодавчих приписів у контексі спірних правовідносин, апеляційним судом установлено, що в даному випадку орган Пенсійного фонду не наділено повноваженнями самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
У досліджуваних правовідносинах у суб`єкта владних повноважень був лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки, зокрема, призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах та зарахувати до страхового стажу період роботи з 29.06.1994 по 31.06.1995 в Рабкооп ім. Котовського та період навчання з 18.07.1996 по 16.01.1997 в навчально-курсовому комбінаті Одеського трамвайно-тролейбусного управління згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 .
З урахуванням наведеного, на думку колегії суддів, судом першої інстанції правильно обрано спосіб захисту порушеного права позивачки.
Не є юридично спроможними також твердження суб`єкта владних повноважень стосовно заборони Законом України «Про загальнообов`язакове державне пенсійне страхування» стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області судового збору, оскільки відшкодування позивачу у такий спосіб понесених судових витрат прямо відповідає положенням ст.139 КАС України, які є спеціальними в контексті спірного питання.
Установлені в межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи.
При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується із твердженням скаржника про безпідставність покладення судом першої інстанції обов`язку з призначення спірної пенсії саме на Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, оскільки дії щодо розгляду ініційованого позивачкою звернення має вчиняти, зокрема, територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, яким у даному випадку є ГУ ПФУ в Івано-Франківській області. 
Аналогічний підхід до вирішення спірного питання застосовано Верховним Судом у постановах від 08.02.2024 у справі №500/1216/23, від 24.05.2024 у справі №460/17257/23.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено апеляційним судом у даній справі.
Межі перегляду судом апеляційної інстанції справи визначено статтею 308 КАС України, відповідно до частини 1 якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. 
Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Як установлено колегією суддів, викладені Одеським окружним адміністративним судом в рішенні від 20.10.2025 у справі №420/19189/25 висновки щодо визначення територіального органу Пенсійного фонду, який має призначити спірну пенсію, не відповідають обставинам справи, а тому така частина судового акту підлягає скасуванню. 
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити частково. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 у справі №420/19189/25 скасувати в частині щодо визначення територіального органу Пенсійного фонду, який має призначити ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах.
Прийняти у вказаній частині нове судове рішення.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. “з” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” як водію міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв з 07.03.2025 із зарахуванням до страхового стажу роботи періоду роботи з 29.06.1994 по 31.06.1995 в Рабкооп ім. Котовського та періоду навчання з 18.07.1996 по 16.01.1997 в навчально-курсовому комбінаті Одеського трамвайно-тролейбусного управління згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 .
В іншій частині вимог апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 у справі №420/19189/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	О.І. Шляхтицький   А.Г. Федусик