Справа № 133/3880/25
Провадження № 22-ц/801/900/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дурач О. А.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2026 року	Справа № 133/3880/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Дурач О. А. від 11 лютого 2026 року (дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення),

встановив:

У жовтні 2025 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі – АТ «Сенс Банк») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 96 233 грн 63 к. заборгованості за кредитним договором № 500713954 від 05 вересня 2022 року, яка складається з: 55 289 грн 44 к. – заборгованості за тілом кредиту; 40 944 грн 19 к. – заборгованості за процентами, а також відшкодувати понесені витрати зі сплати судового збору та на професійну правничу допомогу.
На обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що відповідно до умов укладеного з Акціонерним товариством «Альфа Банк» (далі АТ «Альфа Банк»), назву якого було змінено на АТ «Сенс Банк», кредитного договору № 500713954  ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 55 737 грн 31 к. зі сплатою процентів за користування кредитом. Свої зобов`язання за кредитним договором він виконував неналежним чином, у зв`язку з чим станом на 03 липня 2025 року утворилася заборгованість у зазначеному розмірі.
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11 лютого 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» 96 233 грн 63 к. заборгованості за кредитним договором № 500713954 від 05 вересня 2022 року, яка складається з: 55 289 грн 44 к. – заборгованості за тілом кредиту; 40 944 грн 19 к. – заборгованості за процентами.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» 2 422 грн 40 к. у відшкодування сплаченого судового збору та 7 929 грн 33 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами виникли кредитні відносини, позичальник отримав кредитні кошти, свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість за тілом кредиту та процентами. Враховуючи відсутність доказів погашення боргу та право банку на дострокове стягнення коштів у разі прострочення, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог. 
Крім того суд першої інстанції, дослідивши надані позивачем докази, прийшов до висновку про стягнення з відповідача 7 929 грн 33 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу, визнавши їх доведеними та реальними. У стягненні 225 грн 00 к. за «отримання рішення суду» було відмовлено, тому що судові рішення надсилаються сторонам безкоштовно, а отже ця витрата не відповідає критерію реальності.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликався на те, що АТ «Сенс Банк» не надало належних доказів ознайомлення його з всіма істотними умовами договору. Зокрема у підписаній анкеті-заяві відсутні конкретні дані про розмір процентної ставки та неустойки, а самі витяги з Тарифів не містять його підпису, що, згідно з правовими позиціями Верховного Суду, унеможливлює нарахування процентів та штрафних санкцій понад тіло кредиту.
Крім того вказував на неправомірність нарахування процентів поза межами строку кредитування, який сплив у зв`язку з пред`явленням банком вимоги про дострокове повернення коштів. Оскільки право кредитодавця на нарахування договірних процентів припиняється з моменту пред`явлення такої вимоги, розрахунок заборгованості вважається необґрунтованим, а вимоги банку в частині стягнення нарахованих відсотків та комісій – такими, що не підлягають задоволенню через відсутність фактичної домовленості сторін щодо їх розміру.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Судом встановлено, що 05 вересня 2022 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 500713954 шляхом підписання оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту, акцепту пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту.
Відповідно до оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500713954 від 05 вересня 2022 року ОСОБА_1 надано кредит (тип кредиту: «кредит готівкою») в сумі 55 737 грн 31 к. шляхом переказу коштів на рахунок відкритий в АТ «Альфа-Банк», процента ставка – 27 % річних, тип ставки фіксований, строк кредиту – 60 місяців; дата повернення кредиту – 05 вересня 2027 року; порядок повернення кредиту – частинами згідно із графіком платежів.
Оферта ОСОБА_1 акцептована банком, про що свідчить підписаний останнім акцепт пропозиції на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500713954 від 05 вересня 2022 року. АТ «Альфа-Банк» зазначило, що приймає пропозицію ОСОБА_1 на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 500713954 від 05 вересня 2022 року. Підставою для угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб. Сума кредиту становить 55 737 грн 31 к., зі сплатою 27 % річних строком на 60 місяців, дата повернення кредиту – 05 вересня 2027 року.
Невід`ємною частиною договору є додаток № 1 до угоди про надання споживчого кредиту № 500713954 від 05 вересня 2022 року, який містить узгоджений сторонами графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту і орієнтованої реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супровідних послуг. Дата щомісячного платежу до 05 числа кожного місяця у розмірі мінімального щомісячного платежу 1 701 грн 96 к.
З аналогічними умовами кредитування ОСОБА_1 ознайомився у паспорті споживчого кредиту від 05 вересня 2022 року.
Відповідно до довідки про ідентифікацію, виданої АТ «Сенс Банк», ОСОБА_1 отримав на зазначений ним номер мобільного телефону текстове повідомлення про умови кредитування, обрані ним, та одноразовий ідентифікатор, яким необхідно було підписати оферту задля укладення угоди та отримання ним кредитних коштів. Позичальник підписав договір № 500713954 від 05 вересня 2022 року аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора.
Таким чином сторонами погоджено умови договору, порядок виконання зобов`язання, визначено суму кредиту, розмір процентів за користування коштами, строк користування кредитом та досягнуто згоди з усіх істотних умов угоди про надання споживчого кредиту № 500713954 від 05 вересня 2022 року.
Відповідно до копії меморіального ордеру № 1303474954 від 05 вересня 2022 року АТ «Сенс Банк» перерахувало на рахунок  ОСОБА_1 кошти в розмірі 55 737 грн 31 к. за кредитним договором № 500713954 від 05 вересня 2022 року. 
З виписки по особовому рахунку видно, що 05 вересня 2022 року на рахунок  ОСОБА_1 , відкритий в АТ «Сенс Банк», було перераховано кошти за кредитним договором № 500713954 у розмірі 55 737 грн 31 к. 
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 03 липня 2025 року становить 96 233 грн 63 к., з яких: 55 289 грн 44 к. – заборгованості за тілом кредиту, 40 944 грн 19 к. – заборгованості за процентами.
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. 
Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною першою статті 626 ЦК України установлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з частиною першою статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Частинами першою – другою статті 642 ЦК України установлено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Закон України «Про електронну комерцію» (далі – Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону).
Статтею 12 Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Норми статті 11 Закону відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. 
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини першої статті 3 Закону).
З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не було б укладено. 
Як видно з матеріалів справи кредитний договір № 500713954 від 05 вересня 2022 року між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Зі змісту договору встановлено, що ОСОБА_1 при його оформленні зазначив свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, місце проживання, номер телефону.
Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі ОСОБА_1 для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Суд першої інстанції, оцінивши надані докази в їх сукупності та встановивши факт неповернення  ОСОБА_1 фактично отриманих кредитних коштів за угодою про надання споживчого кредиту № 500713954 від 05 вересня 2022 року та врахувавши право кредитора вимагати виконання зобов`язання в будь-який час відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача усієї суми заборгованості.
Розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий суду позивачем, є належним та допустимим доказом, стосовно надання кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, а також нарахування процентів.
Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.
Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо доведеності факту укладення кредитного договору, перерахування позивачем кредитних коштів та отримання їх відповідачем.
Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.
Проте  ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів для спростування факту укладення кредитного договору та отримання ним кредитних коштів.
Будь яких доказів, які б спростували як укладення самого кредитного договору шляхом підписання електронним підписом, так і отримання ОСОБА_1 коштів на його банківський рахунок матеріали справи не містять.
Крім того заперечуючи правильність нарахування заборгованості за кредитним договором  ОСОБА_1 не навів власного розрахунку та не спростував розрахунок, складений позивачем.
Апеляційний суд окремо звертає увагу на те, що ОСОБА_1 після зарахування кредитних коштів на його банківський рахунок, був обізнаний про порядок погашення заборгованості (зокрема про строки та розмір платежу) і здійснив оплату в рахунок погашення заборгованості у строк, визначений графіком платежів – до 05 жовтня 2022 року.
Здійснивши часткову оплату з метою виконання умов договору відповідач вчинив конклюдентні дії, які свідчать про визнання ним договору та, відповідно, правомірності вимог позивача.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірність нарахування процентів поза межами строку кредитування, який, на думку відповідача, сплив у зв`язку з пред`явленням банком вимоги про дострокове повернення коштів, апеляційний суд зазначає наступне.
Як видно з матеріалів справи строк повернення кредиту за договором № 500713954 від 05 вересня 2022 року визначений сторонами до 05 вересня 2027 року. 
11 квітня 2025 року банк скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, надіславши  ОСОБА_1  вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості у зв`язку з порушенням графіку платежів. Відповіді на зазначену вимогу не надійшло, а порушення умов угоди позичальником усунуті не були.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Зі змісту наданого банком розрахунку заборгованості видно, що проценти за користування кредитом у сумі 40 944 грн 19 к. були нараховані станом на 03 липня 2025 року. Оскільки строк дії договору не сплив, а нарахування процентів у межах строку його дії є правомірним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість заявлених вимог. Нарахування процентів здійснювалося за період фактичного користування коштами, а розрахунок банку відповідачем не спростовано.
Доводи апеляційної скарги про те, що нарахована позивачем сума процентів за користування кредитом не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів, такий розмір процентів є несправедливим та суперечить принципам добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, апеляційний суд відхиляє, тому що, як зазначалось вище, проценти згідно з частиною першою статі 1048 ЦК України визначаються сторонами у договорі позики (кредиту) і, відповідно, входять до основного зобов`язання за кредитним договором, а не є правовим наслідком порушення зобов`язання, зокрема сплатою неустойки (пункт 3 частини першої статті 611, частини першої статті 549 ЦК України), а тому до них не застосовуються приписи статей 11, 18 Закону Україна «Про захист прав споживачів». 
Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11 лютого 2026 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук