МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 травня 2026 р.  	№ 400/4967/26 	
м. Миколаїв
Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Величка А.В., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом	ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 	
до відповідача	Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1,м. Миколаїв,54008, 	
про	визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,	

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Миколаївській області), в якому просить суд: визнати протиправним бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, ЄДРПОУ 13844159, щодо не врахування до загального трудового стажу ОСОБА_1 , періоди: з 26.07.1982 року по 02.10.1982 рік, з 06.01.1986 року по 01.02.1986 рік, з 28.01.1986 року по 28.01.1990 рік, з 17.04.1990 року по 17.04.1993 рік; зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, ЄДРПОУ: 13844159, зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_1 , періоди з 26.07.1982 року по 02.10.1982 рік, з 06.01.1986 року по 01.02.1986 рік, з 28.01.1986 року по 28.01.1990 рік, з 17.04.1990 року по 17.04.1993 рік, а також здійснити нарахування та виплату пенсії з врахуванням цього стажу з дати призначення пенсії.
Ухвалою від 07.05.2026 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін у судове засідання).
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідачем протиправно не зараховано до його страхового стажу періоди роботи з 26.07.1982 року по 02.10.1982 рік, з 06.01.1986 року по 01.02.1986 рік, з 28.01.1986 року по 28.01.1990 рік,з 17.04.1990 року по 17.04.1993 рік, що позбавляє його права на призначення пенсії по інвалідності.
Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні вимог позивача просив відмовити. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що до трудового стажу позивача не зараховано період роботи з 26.07.1982 року по 02.10.1982 рік, з 06.01.1986 року по 01.02.1986 рік, з 28.01.1986 року по 28.01.1990 рік, з 17.04.1990 року по 17.04.1993 рік Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області було прийнято рішення № 241670070858 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності відповідно до статті 30, 32 Закону № 1058 у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. З 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді від 13.03.1992.
До страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РРФСР по 31.12.1991 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 № 639 дію Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про трудову діяльність та соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, вчиненої 14.01.1993, припинено. На сьогодні двосторонні угоди/договори в галузі пенсійного законодавства між Україною та росією не укладено. У зв`язку з чим, періоди роботи на території російської федерації, починаючи з 01.01.1992 року не зараховуються до страхового стажу. Так, за результатами розгляду заяви Позивача від 06.04.2026 про призначення пенсії по інвалідності встановлено:трудову книжку або документи про страховий стаж за періоди до січня 2004 року, не надано; до страхового стажу не зараховано періоди: навчання з 26.07.1982 по 02.10.1982, згідно із свідоцтвом № 895098 від 02.10.1982, оскільки не повністю зазначено по батькові.
Трудовий договір від 28.01.1986 укладений заявником з об`єднанням «Мурманрыбпром» (мовою оригіналу) строком на три роки до 28.01.1989. Також в цьому договорі наявний запис про, те що дію цього договору продовжено до 28.01.1990. В зв`язку з тим, що неможливо визначити дату завершення роботи та відсутня інформація щодо подальшого переукладання договору, то до страхового стажу зараховано період з 28.01.1986 по 28.01.1989; роботи з 29.01.1989 по 28.01.1990, на підприємстві «Мурманрыбпром» (мовою оригіналу), згідно із трудовим договором від 28.01.1986, термін дії якого продовжено до 28.01.1990, але не можливо визначити дату завершення роботи, відсутня інформація щодо подальшого переукладання договору; роботи з 17.04.1990 по 17.04.1993, на підприємстві «Мурманрыбпром» (мовою оригіналу), згідно із трудовим договором від 17.04.1990 строком на три роки до 17.04.1993. Запис про продовження дії договору відсутній. Тому не можливо визначити дату завершення роботи. Крім того, наявне виправлення дати припинення договору. 
Одночасно, з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав- учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. В зв`язку з цим, до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РРФСР по 31.12.1991;в витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних- осіб підприємців наявна інформація про державну реєстрацію на ведення підприємницької діяльності з 28.10.2002 по 22.12.2014. До страхового стажу не зараховано період ведення підприємницької діяльності з 28.10.2002 по 31.10.2002 та з 01.01.2003 по 31.12.2003, оскільки відсутні дані про систему оподаткування та сплату страхових внесків або документи, передбачені п. 4 Порядку № 637. Страховий стаж за період ведення підприємницької діяльності після січня 2004 обчислено за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб про нарахування доходу та сплату страхових внесків. Отже, правові підстави для зарахування спірних періодів роботи позивача до страхового стажу у Головного управління відсутні.
Страховий стаж позивача становить 13 років 08 місяців 05 днів, що є недостатнім для призначення пенсії по інвалідності відповідно до ст.30,32 Закону № 1058, просить в задоволенні позову відмовити.
Суд розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:
06.04.2026 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Миколаївській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі та раніше за текстом Закон № 1058).
ГУ ПФУ в Миколаївській області, надало відповідь 14.04.2026 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності, оскільки страховий стаж позивача становить 13 років 08 місяців 05 днів.
До страхового стажу не зараховано періоди навчання з 26.07.1982 по 02.10.1982, згідно із свідоцтвом № 895098 від 02.10.1982, оскільки не повністю зазначено по батькові; роботи з 29.01.1989, 28.01.1990, на підприємстві «Мурманрыбпром» (мовою оригіналу), згідно із трудовим договором від 28.01.1986, термін дії якого продовжено до 28.01.1990, але не можливо визначити дату завершення роботи, відсутня інформація щодо подальшого перекладання договору; роботи з 17.04.1990 по 17.04.1993, підприємстві «Мурманрыбпром» (мовою оригіналу), згідно із трудовим договором від 17.04.1990 строком на три роки до 17.04.1993. Запис про продовження дії договору відсутній. Тому не можливо визначити дату завершення роботи. Крім того, наявне виправлення дати припинення договору. Одночасно, з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. В зв`язку з цим, до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РРФСР по 31.12.1991; в витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних - осіб підприємців наявна інформація про державну реєстрацію на ведення підприємницької діяльності з 28.10.2002 по 22.12.2014. До страхового стажу не зараховано період ведення підприємницької діяльності з 28.10.2002 по 31.10.2002 та з 01.01.2003 по 31.12.2003, оскільки відсутні дані про систему оподаткування та сплату страхових внесків або документи, передбачені п.4 Порядку № 637. 
Страховий стаж за період ведення підприємницької діяльності після січня 2004 обчислено за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб про нарахування доходу та сплату страхових внесків. Позивач надавав пояснення з приводу втрати трудової книжки у зв`язку з активними бойовими діями в м. Маріуполь та не погоджуючись з вказаними діями відповідача звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Приймаючи рішення у справі, суд виходить з наступного:
Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. 
Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 32 Закону № 1058 особи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 26 цього Закону.
До набрання чинності Закону №1058 питання пенсійного забезпечення, в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій регулювалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788), відповідно до статті 56 якого до стажу роботи зараховується робота,' виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв, при цьому зараховується робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.
Відповідно до ст. 62 Закону України № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також згідно з ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідні положення містить і Постанова Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).
Відповідно до пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі Інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За змістом приписів пункту 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, щозараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У разі, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
ГУ ПФУ в Миколаївській області не було зараховано період навчання з 26.07.1982 по 02.10.1982, згідно із свідоцтвом № 895098 від 02.10.1982, оскільки не повністю зазначено по батькові.
Суд вказує, пунктом "д" частини 3 статті 56 Закону № 1788-ХІІ визначено, що до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Відповідно до постанови від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17 (адміністративне провадження № К/9901/110/17) Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції стосовно того, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Аналогічна позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 11 травня 2022 року у справі №120/1089/19-а.
Не зарахування спірного періоду навчання до страхового стажу позивача згідно свідоцтва буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1 25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок заповнення документів про навчання чи інших документів які підтверджують трудовий стаж.
На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її документах, що підтверджують трудовий стаж.
Неповне зазначення прізвища, ім`я та по батькові позивача навчальним закладом, яке вносило відповідний запис в диплом, не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, оскільки особа не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення документів, що підтверджують відповідний трудовий стаж.
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні документів, що підтверджують трудовий стаж.
Крім того, у випадку, якщо поданих позивачем документів про призначення пенсії, або ж для підтвердження періодів трудової діяльності було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки.
Суд бере до уваги, що відповідачем не надано суду доказів здійснення будь-яких запитів на підтвердження спірного періоду навчання позивача та не надано доказів, які б ставили під сумнів дійсність внесених записів до диплому та, як наслідок, правомірність не зарахування спірного періоду роботи до трудового стажу позивача.
Така позиція суду узгоджується також із висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17, відповідно до яких, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, в цьому випадку у свідоцтві.
Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.1 1.2005 №22-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1), органом, що приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії є відповідні управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі.
Порядком № 22-1 встановлено, що орган, який призначає пенсію, надає допомогу особам, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії шляхом: доведення до відому заявника переліку відсутніх документів які йому слід подати; або шляхом витребування від підприємств, установ та організацій в тому рахунку і від (архівних установ, контролюючих органів) подання додаткових документів, яких не вистачає.
Такий підхід узгоджується із нормою ч. 1 ст. З Конституції України, відповідно до якої саме людина, визнається в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до цієї конституційної норми, діяльність органів державної влади, зокрема Пенсійного Фонду України, повинна бути спрямована на сприяння у реалізації прав людини, а не на обмеження таких прав із формальних підстав.
Суд бере до уваги, що позивач є внутрішньо переміщеною особою з території активних бойових дій (м. Маріуполь), внаслідок чого значна частина документів втрачена, а доступ до архівних установ є об`єктивно неможливим.
Вимога відповідача щодо надання додаткових підтверджуючих документів у таких умовах є надмірною та порушує принцип розумності.
Згідно актуальної практики Верховного Суду щодо спірних правовідносин, а саме позицію, що викладена у постанові від 28.01.2025 у справі № 300/8132/23 про те, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує трудовий стаж. Разом з тим, у разі якщо остання містить неправильні чи неточні записи про періоди роботи (тобто такі, з приводу яких виникають сумніви у їх достовірності) то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, визначені пунктом 3 Порядку №637. Також у разі неможливості одержання необхідних документів внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку (у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями) трудовий стаж може бути установлений на підставі показань не менше двох свідків , які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Вказані неточності виникли не з вини позивача, а внаслідок оформлення документа уповноваженими особами навчального закладу.
Формальні неточності у написанні персональних даних, які не впливають на можливість ідентифікації особи, не можуть бути підставою для відмови у реалізації права на зарахування страхового стажу.
Не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних на Позивача. Неналежне оформлення трудової книжки не може бути підставою для виключення періодів роботи з трудового стажу позивача, які дають йому право на призначення пенсії, оскільки відповідальність за порядок ведення трудової книжки покладено безпосередньо на посадових осіб установи-роботодавця, в цьому випадку на навчальний заклад.
Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постановах: від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17, від 11 травня 2022 року у справі № 120/1089/19 та ін.
Відповідно до трудового договору від 28.01.1986 року та трудового договору від 17.04.1990 року позивач працював у спірний період, не зарахований відповідачем до страхового стажу, а саме: з 28.01.1986 по 28.01.1990 на підприємстві «Мурманрыбпром» (мовою оригіналу) (райони Крайньої Півночі) та з 17.04.1990 по 17.04.1993 на цьому ж підприємстві.
Позивачу було відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 28.01.1989 по 28.01.1990 на підприємстві «Мурманрыбпром» (мовою оригіналу) (райони Крайньої Півночі) згідно з трудовим договором від 28.01.1986 року, строк дії якого було продовжено до 28.01.1990 року, з підстав неможливості визначення дати завершення роботи та відсутності інформації щодо подальшого переукладення договору.
Водночас, відповідно до § 1 трудового договору від 28.01.1986 року: «Гр. ОСОБА_1 обязуется проработать в объединении "Мурманрибпром" в должности матроса сроком на три года, т.е. до 21.1. 1989 г.» (мовою оригіналу). Зазначений пункт є невід`ємною частиною договору, підтверджений підписами сторін та печатками, що прямо свідчить про визначення кінцевої дати дії договору.
Водночас, відповідно до § 5 трудового договору від 28.01.1986 року: «Действие настоящего договора продлено до м28м января 1990 г.» (мовою оригіналу). Зазначений пункт є невід`ємною частиною договору, підтверджений підписами сторін та печатками, що прямо свідчить про визначення кінцевої дати дії договору.
Таким чином, твердження ГУ ПФУ в Миколаївській області про неможливість визначення дати завершення роботи є безпідставним та таким, що не відповідає наявним доказам. Відповідно до умов трудового договору від 28.01.1986 року, строк його дії було продовжено до 28.01.1990 року, що прямо підтверджується пунктом § 5 договору, яким визначено кінцеву дату його дії.
Таким чином, позивач фактично здійснював трудову діяльність на підприємстві «Мурманрыбпром» у період з 28.01.1989 по 28.01.1990 року включно на підставі чинного продовженого трудового договору, що підтверджує безперервність трудових відносин та наявність підстав для зарахування зазначеного періоду до страхового стажу. 
Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», передбачено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України,встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та російська федерація (далі - Угода від 13.03.1992).
Згідно ст. 1 Угоди від 13.03.1992, пенсійне забезпечення громадян держав учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 5 Угоди від 13.03.1992 встановлено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.
Тобто, дія цієї угоди розповсюджувалася на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держав - учасниць угоди.
В силу положень ст.6 Угоди від 13.03.1992, призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць У годи враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Статтею 11 зазначеної Угоди від 13.03.1992, встановлено, що необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 01.12.1991, приймаються на території держав учасниць Співдружності без легалізації.
Аналіз наведених норм вказує на те, що стаж, набутий на території будь- якої з держав - учасниць Угоди, підлягає безумовному врахуванню при встановленні права на пенсію. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Суд звертає увагу пенсійного органу, що Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.
Згідно п. 2 ст. 13 Угоди від 13.03.1992, пенсійні права громадян держав учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави - учасниці, на території якої вони проживають.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, положення відповідних міжнародних договорів розповсюджуються також і на питання, пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних із їх перерахунком. Діюче в Україні пенсійне законодавство передбачає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території російської федерації або на підприємстві, зареєстрованому на території російської федерації після 13.03.1992р., цей стаж має враховуватись на території України як власний страховий (трудовий стаж), хоча пенсійні внески можуть сплачуватись в росії. Тобто, існує гарантія врахування страхового стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 14.11.2019 у справі №676/6166/16-а, у справі №555/2250/16-а від 17.06.2020 у справі №646/1911/17, у справі №291/99/17 та від 06.07.2020 у справі №345/9/17.
Отже, при прийнятті рішення щодо зарахування чи відмови в зарахуванні до страхового стажу певних періодів роботи, орган пенсійного фонду повинен враховувати норми законодавства України, в сукупності з нормами законів тієї країни, на території якої працювала в спірний період роботи особа, яка звернулась за призначенням пенсії.
Суд зазначає, що право людини похилого віку на соціальний захист не може ставитися в залежність від виконання своїх обов`язків органом влади іншої держави.
Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Виходячи із задекларованих принципів, суд вважає протиправною відмову у зарахуванні позивачеві до страхового стажу періодів роботи на території РФ.
Відтак, порушене право позивача на належний рівень пенсійної виплати підлягає судовому захисту.
При цьому, позивач не просить суд повторно розглянути його заяву щодо призначення пенсії по інвалідності.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п. 2 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною 4 ст. 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З урахуванням наведеного, суд не може перебирати повноваження та здійснює лише функцію судового контролю за правомірністю рішень про призначення/відмову у призначенні пенсій.
Відтак суд, керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України, з метою ефективного захисту прав позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язує відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії по інвалідності від 06.04.2026 року з урахуванням наданої судом у цьому рішенні правової оцінки.
На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Суд також вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд користується повноваженнями, передбаченими ч. 2 ст. 9 КАС України, а саме: самостійно визначає формулювання резолютивної частини рішення суду, з метою її більш ефективного виконання та надання повного захисту правам позивача.
Судові витрати по справі відсутні.
Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008 код ЄДРПОУ 13844159) задовольнити. 
2.Визнати протиправним бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, щодо не врахування до загального трудового стажу ОСОБА_1 , періодів: з 26.07.1982 року по 02.10.1982 рік, з 06.01.1986 року по 01.02.1986 рік, з 28.01.1986 року по 28.01.1990 рік, з 17.04.1990 року по 17.04.1993 рік.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (ЄДРПОУ 13844159) зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) періоди з 26.07.1982 року по 02.10.1982 рік, з 06.01.1986 року по 01.02.1986 рік, з 28.01.1986 року по 28.01.1990 рік, з 17.04.1990 року по 17.04.1993 рік, та повторно розглянути заяву про призначення пенсії по інвалідності від 06.04.2026 року з урахуванням наданої судом у цьому рішенні правової оцінки.
4. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Суддя А.В. Величко