Справа № 950/2366/25
2/950/102/26
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И  

23 квітня 2026 року м.Лебедин 
Лебединський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Бакланова Р. В. 
з участю секретаря - Радковської О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лебедині в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:

До Лебединського районного суду Сумської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, код ЄДРПОУ 37356833, з позовом до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором № 19.10.2023-100002435 від 19.10.2023.
Предметом позову є стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 19 619 грн 25 коп, яка, за твердженням позивача, складається з: заборгованості за основним боргом - 10 160 грн 63 коп; заборгованості за процентами - 9 458 грн 62 коп. Також позивач просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.10.2023 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено електронний кредитний договір № 19.10.2023-100002435.
За умовами договору позивач надав відповідачу кредит у сумі 11 000 грн 00 коп строком на 140 днів з датою повернення кредиту 06.03.2024. Процентна ставка за договором визначена як фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за один день користування кредитом. Комісія, пов`язана з наданням кредиту, становила 1 650 грн 00 коп.
Позивач зазначив, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, перерахувавши відповідачу кредитні кошти 19.10.2023, що підтверджується квитанцією про виплату, в якій зазначено: сума операції - 11 000,00 грн, дата та час операції - 2023.10.19 18:19, призначення платіжної операції - «Видача за договором № 19.10.2023-100002435».
Відповідач, на думку позивача, належним чином свої зобов`язання за договором не виконав, допустив прострочення сплати платежів, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду утворилася заборгованість у розмірі 19 619 грн 25 коп.
Позивач також зазначив, що відповідач здійснював часткові платежі на виконання кредитного договору, а саме: 01.11.2023 - 2369 грн 38 коп; 15.11.2023 - 2369 грн 38 коп; 04.12.2023 - 2918 грн 00 коп.
Ці платежі враховані позивачем під час визначення остаточного розміру заборгованості.
Представник позивача у позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Ухвалою суду від 5 серпня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву, раніше ним була подана заява про відкладення розгляду справи, однак на останні два судові засіданні він не з`явився, доказів поважності причин неявки або заперечень проти позову до суду не подав.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення, якщо одночасно наявні такі умови: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки зазначені умови у справі наявні, суд приходить до висновку про можливість ухвалення заочного рішення.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з таких підстав.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно зі ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з вимогою про захист майнового права, яке, на його думку, порушене невиконанням відповідачем грошового зобов`язання за кредитним договором. Такий спосіб захисту відповідає змісту ст. 16 ЦК України, оскільки позивач просить примусово стягнути суму боргу за договором.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Отже, суд розглядає справу саме в межах заявлених позовних вимог: про стягнення 19 619 грн 25 коп заборгованості за кредитним договором та 2 422 грн 40 коп судового збору.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно зі ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Позивач на підтвердження своїх вимог подав до суду, зокрема: позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором; електронний кредитний договір № 19.10.2023-100002435 від 19.10.2023, який складається із пропозиції про укладення кредитного договору, заявки, акцепту позичальника, підтвердження укладення договору, паспорта споживчого кредиту та графіка платежів; докази підписання договору одноразовим ідентифікатором P668; дані ідентифікації відповідача із використанням системи BankID; квитанцію про видачу кредитних коштів у розмірі 11 000 грн; довідку-розрахунок заборгованості;
докази часткових платежів відповідача; документ щодо можливості технологічного перерахування коштів через платіжний сервіс; скриншот з інформацією про ТОВ «Споживчий центр» як суб`єкта, пов`язаного із системою BankID.
Суд приходить до висновку, що зазначені докази є належними, допустимими, достовірними, а в сукупності - достатніми для встановлення обставин укладення договору, отримання відповідачем кредитних коштів, часткового виконання ним зобов`язання та наявності непогашеної заборгованості.
Судом встановлено, що 19.10.2023 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено електронний кредитний договір № 19.10.2023-100002435.
Заявка до договору містить такі істотні умови: дата надання кредиту - 19.10.2023; сума кредиту - 11 000 грн 00 коп; строк кредитування - 140 днів; дата повернення кредиту - 06.03.2024; процентна ставка - 1 % за один день користування кредитом; комісія, пов`язана з наданням кредиту - 1 650 грн 00 коп; спосіб перерахування коштів - на електронний платіжний засіб позичальника з реквізитами 4149-62XX-XXXX-0742.
Згідно зі ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований, зокрема, в електронному документі.
Закон України «Про електронну комерцію» передбачає можливість укладення електронних договорів. Зокрема, відповідно до ст. 11 цього Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти та її прийняття другою стороною. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному законом, за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронного правочину є використання електронного підпису, електронного цифрового підпису або електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Судом встановлено, що відповідь позичальника про прийняття пропозиції укласти кредитний договір була підписана одноразовим ідентифікатором P668, направленим на фінансовий номер телефону відповідача. В матеріалах справи наявні відомості про те, що для підписання та укладення договору відповідачу було запропоновано ввести код із SMS-повідомлення, надісланого на його фінансовий номер телефону НОМЕР_2 , після чого договір підписано одноразовим ідентифікатором P668.
Суд приходить до висновку, що такий спосіб підписання відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» та є належним способом підтвердження волевиявлення позичальника на укладення договору.
Враховуючи наявність у матеріалах справи заявки, акцепту, підтвердження укладення кредитного договору, паспорта споживчого кредиту, даних про одноразовий ідентифікатор та ідентифікацію позичальника, суд вважає доведеним факт укладення між сторонами кредитного договору № 19.10.2023-100002435 від 19.10.2023.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа, кредитодавець, зобов`язується надати грошові кошти, кредит, позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона, боржник, зобов`язана вчинити на користь другої сторони, кредитора, певну дію, зокрема сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України встановлює імперативне правило: договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Судом встановлено, що позивач надав відповідачу кредит у розмірі 11000 грн. Ця обставина підтверджується квитанцією про виплату, в якій зазначено ID операції, суму 11 000,00 UAH, дату операції 19.10.2023 18:19, призначення платежу - «Видача за договором № 19.10.2023-100002435», а також номер платіжного інструменту 414962*42.
Зазначений платіжний інструмент узгоджується з реквізитами, зазначеними у заявці до кредитного договору: 4149-62XX-XXXX-0742. Тому суд приходить до висновку, що квитанція підтверджує фактичне перерахування кредитних коштів саме за спірним кредитним договором і саме на платіжний інструмент, зазначений відповідачем під час укладення договору.
Отже, позивач виконав свій обов`язок за договором щодо надання кредиту.
Відповідач, отримавши кредитні кошти, набув обов`язку повернути суму кредиту та сплатити проценти відповідно до умов договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Частиною 2 ст. 536 ЦК України передбачено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки, фіксована або змінювана, та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі.
Судом встановлено, що сторони погодили фіксовану процентну ставку у розмірі 1 % за один день користування кредитом. Умови про процентну ставку містяться у заявці, акцепті, підтвердженні укладення кредитного договору та паспорті споживчого кредиту.
Суд звертає увагу, що проценти, які позивач просить стягнути, нараховані в межах строку дії договору - до 06.03.2024. Довідка-розрахунок містить зазначення, що проценти за кредитом нараховані за період з 19.10.2023 по 06.03.2024.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 сформульовано правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, а після цього підлягають застосуванню наслідки прострочення грошового зобов`язання, зокрема ст. 625 ЦК України.
Суд застосовує цей висновок до спірних правовідносин, оскільки у даній справі позивач заявив до стягнення проценти саме за період дії договору, тобто до дати повернення кредиту 06.03.2024, а не за період після закінчення строку кредитування. Отже, вимога про стягнення процентів у розмірі 9 458 грн 62 коп є такою, що ґрунтується на умовах договору та відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду.
Судом встановлено, що умовами договору передбачено комісію, пов`язану з наданням кредиту, у розмірі 1 650 грн 00 коп.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника та третіх осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, доходи кредитодавця у вигляді процентів, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, та інші обов`язкові платежі.
Частиною 3 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки має базуватися на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі.

З матеріалів справи вбачається, що у паспорті споживчого кредиту було зазначено загальні витрати за кредитом, орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача та реальну річну процентну ставку. Тобто інформація про вартість кредиту була включена до документів, які позичальник отримав і підписав під час укладення договору.
Разом із тим суд зазначає, що позовні вимоги у цій справі сформульовані не як окрема вимога про стягнення комісії, а як вимога про стягнення залишку основного боргу та процентів. З розрахунку позивача вбачається, що часткові платежі відповідача були враховані при визначенні остаточного розміру заборгованості.
Отже, суд оцінює умову про комісію у контексті загальної структури кредитного договору та розрахунку, а не як самостійний предмет стягнення понад заявлену суму.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що кінцевий строк повернення кредиту за договором - 06.03.2024. Відповідач повністю кредит не повернув, проценти у повному обсязі не сплатив.
Матеріали справи підтверджують, що відповідач здійснив часткові платежі 01.11.2023, 15.11.2023 та 04.12.2023. Факт таких платежів свідчить про часткове виконання відповідачем зобов`язання за спірним договором.
Суд враховує, що часткова сплата боргу узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, за якою часткове виконання зобов`язання може свідчити про визнання боржником існування відповідного зобов`язання.
Разом із тим часткова сплата не звільняє відповідача від обов`язку виконати решту грошового зобов`язання. Оскільки відповідач не надав суду доказів повного погашення кредиту, суд приходить до висновку, що заборгованість у заявленому позивачем розмірі є доведеною.
Відповідно до довідки-розрахунку за кредитним договором № 19.10.2023-100002435 від 19.10.2023, заборгованість ОСОБА_1 становить: основний борг - 10 160 грн 63 коп; проценти - 9 458 грн 62 коп; разом - 19 619 грн 25 коп.
Суд окремо оцінює довідку-розрахунок як доказ.
Довідка-розрахунок містить ідентифікацію позичальника, номер і дату кредитного договору, структуру заборгованості та загальну суму боргу. Розмір боргу узгоджується з умовами договору, квитанцією про видачу кредиту, графіком платежів та відомостями про часткові платежі відповідача.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, не подав власного розрахунку, не спростував наданий позивачем розрахунок, не надав доказів повного або більшого часткового погашення кредиту.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України саме сторона, яка заперечує проти заявленого розміру боргу, повинна надати докази на підтвердження таких заперечень. Відповідач таких доказів не подав.
Суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір заборгованості - 19 619 грн 25 коп - підтверджений належними та допустимими доказами.
Позовна заява підтверджує предмет, підстави позову, розмір заявлених вимог, реквізити сторін, зміст кредитних правовідносин, а також позицію позивача щодо можливості розгляду справи без участі його представника та відсутності заперечень проти ухвалення заочного рішення.
Заявка до кредитного договору підтверджує обрання відповідачем конкретних умов кредитування: суми кредиту, строку, дати повернення, процентної ставки, комісії, графіка платежів і реквізитів платіжного засобу для перерахування коштів.
Пропозиція про укладення кредитного договору, оферта, підтверджує зміст загальних умов кредитування, порядок укладення договору в електронній формі, спосіб ідентифікації позичальника та механізм акцептування пропозиції.
Відповідь позичальника про прийняття пропозиції, акцепт, підтверджує волевиявлення відповідача на укладення кредитного договору на визначених умовах.

Відомості про одноразовий ідентифікатор P668 підтверджують спосіб підписання електронного договору відповідачем. Суд оцінює цей доказ як належний і допустимий, оскільки Закон України «Про електронну комерцію» прямо передбачає можливість підписання електронного правочину одноразовим ідентифікатором.
Дані BankID підтверджують ідентифікацію відповідача як фізичної особи, зокрема містять його прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, номер телефону та адресу. Суд оцінює ці дані у сукупності з іншими доказами, оскільки вони підтверджують, що договір укладався після електронної ідентифікації позичальника.
Квитанція про виплату кредитних коштів підтверджує факт перерахування 11000 грн за договором № 19.10.2023-100002435. Суд надає цьому доказу істотне значення, оскільки саме факт видачі коштів є ключовим для виникнення у відповідача обов`язку повернути кредит.
Довідка-розрахунок підтверджує структуру та розмір непогашеної заборгованості. Суд оцінює її у сукупності з договором, графіком платежів та доказами часткової сплати.
Документи щодо часткових оплат відповідача підтверджують, що відповідач здійснював платежі за договором, а отже фактично визнавав існування договірного зобов`язання. Водночас ці платежі не свідчать про повне виконання договору.
Договір про надання послуг у системі LiqPay та інші технологічні документи підтверджують можливість здійснення платежів через відповідну платіжну інфраструктуру. Сам по собі цей доказ не підтверджує отримання коштів відповідачем, однак у сукупності з квитанцією про виплату підтверджує технічний спосіб перерахування кредиту.
Скриншот з інформацією про ТОВ «Споживчий центр» суд оцінює як допоміжний доказ, який підтверджує відомості про позивача як учасника відповідної електронної інфраструктури, однак вирішальне значення для справи мають договір, квитанція, акцепт і розрахунок боргу.
Позивач доводив, що: між сторонами укладено електронний кредитний договір; позивач надав відповідачу 11 000 грн кредиту; відповідач частково виконав зобов`язання, але повністю борг не погасив; станом на дату звернення до суду заборгованість становить 19 619 грн 25 коп; позивач має право на стягнення заборгованості та судового збору.
Суд визнає ці доводи обґрунтованими, оскільки вони підтверджуються письмовими та електронними доказами, наявними у матеріалах справи.
Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, заперечень проти позову не заявив, доказів на спростування вимог позивача суду не надав.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп.
Позовна заява містить попередній розрахунок судових витрат, у якому зазначені також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн. Водночас у прохальній частині позову заявлено до стягнення саме судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп. Окремих належних доказів фактичного понесення витрат на професійну правничу допомогу та заяви про їх стягнення суду не подано. Тому питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цьому рішенні не вирішується.
Судом встановлено, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 19.10.2023 укладено електронний кредитний договір № 19.10.2023-100002435.
Позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 11 000 грн, що підтверджується квитанцією про виплату.
Відповідач частково виконав зобов`язання, проте у повному обсязі кредит та проценти не сплатив.
Розмір заборгованості у сумі 19 619 грн 25 коп підтверджується довідкою-розрахунком, умовами договору, квитанцією про видачу коштів і відомостями про часткові платежі.
Відповідач не подав відзиву, не спростував вимоги позивача, не надав доказів повного виконання зобов`язання.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76–81, 89, 128, 141, 178, 223, 247, 259, 263–265, 274, 280–282 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 202, 205, 207, 509, 525, 526, 530, 536, 610, 612, 626, 628, 629, 638, 639, 1049, 1054, 1056-1 ЦК України, Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про споживче кредитування», суд

вирішив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, код ЄДРПОУ 37356833, заборгованість за кредитним договором № 19.10.2023-100002435 від 19.10.2023 у розмірі 19 619 грн 25 коп, яка складається з: основного боргу - 10 160 грн 63 коп; процентів - 9 458 грн 62 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп.
Усього стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 22 041 грн 65 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте Лебединським районним судом Сумської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, установлених ЦПК України, не подано заяву про його перегляд або апеляційну скаргу, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя      Роман БАКЛАНОВ