ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/333/26	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.
при секретарі судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:
від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси - Мудра Аліна Андріївна (самопредставництво)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси
на рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2026 (повний текст складено та підписано 25.03.2026, суддя Литвинова В.В.)
у справі №916/333/26
за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси
до Приватної фірми “РОТАР”
про стягнення 617635,82 грн

ВСТАНОВИВ
Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом про стягнення з Приватної фірми “РОТАР” на свою користь 617635,82 грн, з яких – 80499,81 грн заборгованості з орендної плати, 110525,81 грн суми компенсації податку на землю, 35874,52 грн пені, 3732,43 грн 3% річних та 387003,25 грн неустойки. 
В обґрунтування позовних вимог позивачем було зазначено суду, що відповідач, після розірвання договору оренди в судовому порядку, не повернув орендоване майно та продовжує користуватись ним.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.03.2026 по справі №916/333/26 позов задоволено частково, стягнуто з Приватної фірми “РОТАР” на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси 383152,78 грн, з яких – 50322,35 грн заборгованості з орендної плати, 23435,97 грн суми компенсації податку на землю, 19876 грн пені, 2075,26 грн 3% річних та 287443,20 грн неустойки, а також 4597,83 грн судового збору, у задоволенні решти позову – відмовлено.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що відповідач дійсно, після розірвання укладеного з позивачем договору оренди, не виконав свого обов`язку щодо повернення орендованого майна. В той же час, після закінчення строку договору оренди, позивач не має права нараховувати орендну плату та компенсацію з податку на землю, оскільки ці платежі передбачені умовами договору оренди, строк якого закінчився, у зв`язку з його розірванням. Відповідно, якщо орендар не повернув майно після припинення договору, то у орендодавця виникає право на нарахування неустойки відповідно до ст. 785 ЦК України.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача неустойки за несвоєчасне повернення орендованого майна. Однак, перевіривши розрахунок неустойки, здійснений позивачем, суд встановив, що він має недоліки та навів власний. 
Також судом першої інстанції здійснено власний розрахунок пені та трьох процентів річних.
Не погодившись із вказаним рішенням, до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся позивач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2026 у справі №916/333/26 в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 234 483,04 грн та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення в частині відмову у задоволенні позовних вимог не є законним та обґрунтованим у зв`язку з тим, що судом не з`ясовані та не доведені обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні, не відповідають встановленим обставинам справи, з огляду на наступне:
- судом не враховано та взагалі не надано оцінку положенням п. 3.10 Договору, відповідно до умов якого у разі припинення (розірвання) Договору оренди Орендар сплачує орендну плату до дня повернення Майна за актом приймання-передавання включно. Крім того, відповідно до п. 5.11 Договору до Орендар зобов`язаний щомісячно компенсувати Орендодавцю кошти у розмірі частини податку на землю пропорційно площі землі, яку займає здане в оренду нерухоме Майно;
- враховуючи визнання судом першої інстанції у рішенні факту неповернення відповідачем орендованого майна після припинення дії Договору, висновки суду щодо необґрунтованості нарахування таких сум після розірвання договору, є хибними та фактично звільняють відповідача від здійснення оплати за період фактичного користування майном за Договором;
- апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо нарахування неустойки, пені та 3% річних, виходячи із розміру орендної плати без ПДВ, оскільки ані нормами чинного законодавства, ані умовами спірного договору не передбачено, що нарахування неустойки, пені та 3% річних здійснюється на вартість неоплачених товарів без урахування ПДВ, який входить в їх ціну;
- в силу положень чинного законодавства, нарахування неустойки, інфляційних втрат та 3% річних здійснюється на загальну суму заборгованості за договором, навіть за умови, що така заборгованість включає суму ПДВ, будь-яких виключень ані нормами ЦК України, ані нормами укладеного сторонами Договору, не передбачено;
- застосування розміру орендної плати станом на дату припинення договору без урахування її щомісячного інфляційного коригування суперечить приписам чинного законодавства та фактично змінює погоджені сторонами умови договору. Отже, у даному випадку, на думку апелянта, вірним є підхід, за яким неустойка повинна обчислюватися виходячи з орендної плати, визначеної з урахуванням щомісячної індексації, яка діяла у кожному конкретному періоді прострочення.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.05.2026 відкрито апеляційне провадження по цій справі та призначено її до розгляду на 17.06.2026.
Під час судового засідання від 17.06.2026 представник апелянта підтримав доводи та вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні. 
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, а також участь у судовому засідання не скористався.
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, 28.12.2000 між Міністерством оборони України в особі начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України генерал майора Литвиненка Василя Васильовича (нині – Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса) (далі – Орендодавець, Позивач, КЕВ м. Одеса) та Приватною фірмою “РОТАР” (далі – Відповідач, Орендар) укладено договір №302/2000/ГоловКЕУ оренди асфальтованої площадки, розташованої на території військового містечка №56 в Одеському гарнізоні за адресою: м. Одеса, Овідіопольська дорога, 8 (надалі Договір).
Відповідно до пункту 1.1 договору орендодавець здав, а орендар прийняв в строкове платне користування асфальтовану площадку загальною площею 912 кв.м., в/м №56, м. Одеса, Овідіопольська дорога, 8, що знаходиться на балансі КЕЧ Одеського району, вартість якої визначена відповідно до експертного висновку про оцінку майна (додаток № 3) і становить 80120 грн. 
У пункті 2.1. Договору визначено, що момент користування орендованим майном настає одночасно із підписанням сторонами Договору та акту прийому передачі вказаного майна (додаток №2). 
Згідно з пунктом 2.2. Договору передача майна в оренду не спричиняє передачу орендарю права власності на це майно. Власником орендованого майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди. 
За умовами пункту 2.3. Договору орендоване майно передається в оренду для демонстраційної площадки. 
Відповідно до пункту 2.4. Договору передача майна в оренду здійснюється за вартістю, що вказана в експертному висновку про оцінку майна, який виконується відповідно до Методики, затвердженої Кабінетом Міністрів України. 
Пунктом 2.5. Договору передбачено, що у випадку розірвання Договору оренди, закінчення терміну його дії та відмови від його продовження, орендар повинен повернути орендодавцеві орендоване майно в належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в оренду, з урахуванням фізичного зносу. Орендодавець повинен прийняти згідно акту прийому-передачі об`єкт оренди протягом одного місяця. 
У відповідності до пункту 3.1. Договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786-1995 та змін до неї №699-1998 та№75-2000, і складає 5608,4 грн за рік (без індексів інфляції та ПДВ). 
Орендна плата за базовий місяць оренди (листопад 2000 р.) розраховується згідно з додатком №4 до цього Договору та складає 469,24 грн (без ПДВ). Орендна плата перераховується орендарем на реєстраційний рахунок Одеської КЕЧ району номер 05010021051120 в Управлінні державного казначейства по Одеській області не пізніше 15 числа місяця, з урахуванням щомісячного індексу інфляції (пункт 3.2. Договору). 
У пункті 3.4. Договору сторони погодили, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується відповідно до чинного законодавства за весь період заборгованості з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на момент виникнення заборгованості за кожний день прострочення (включаючи день сплати). 
Орендар зобов`язаний: своєчасно і в повному обсязі здійснювати внесення орендної плати (пункт 5.2. Договору); у випадку припинення Договору оренди повернути орендодавцю орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на час передачі його в оренду, з урахуванням фізичного зносу (пункт 5.4. Договору); щомісячно компенсувати орендодавцю частину податку за землю пропорційно площі землі, яку займає здане в оренду нерухоме майно (пункт 5.11. Договору). 
Пунктом 10.1. Договору визначено, що договір діє з 28.12.2000 по 28.12.2005 строком на п`ять років. 
Договір оренди може бути достроково розірваний орендодавцем з примусовим звільненням займаних орендарем нежитлових приміщень у разі несплати ним орендної плати та інших платежів згідно цього Договору більш ніж за 3 місяці, а також на вимогу однієї із сторін за рішеннями суду, арбітражного суду у випадку невиконання сторонами інших своїх обов`язків та на інших засадах, що передбачені законодавчими актами України (пункт 10.4. Договору). 
Згідно з пунктом 10.7. Договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну Договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії Договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих умовах, які були передбачені договором. 
Дія Договору припиняється у випадку: закінчення терміну, на який він був укладений; загибелі об`єкту оренди; банкрутства орендаря; достроково по обопільній згоді сторін або за рішенням арбітражного суду (суду) (пункт 10.9. Договору). 
Додатками до Договору є: додаток №1 “Акт інвентаризації з поверховим планом приміщень і викопіровка з плану з експлікацією”; додаток №2 “Акт прийому передачі”; додаток №3 “Експертний висновок про оцінку майна”; додаток №4 “Розрахунок орендної плати на конкретну дату”; додаток №5 “Розрахунок комунальних та експлуатаційних витрат на утримання орендованого майна”; додаток №6 “Свідоцтво про державну реєстрацію підприємства (засвідчене нотаріусом); додаток №7 “Дозвіл органів державного пожежного нагляду”. 
Як вбачається із акту прийому-передачі від 28.12.2000, у день укладення Договору орендарю передано асфальтовану площадку за адресою: м. Одеса, Овідіопольська дорога, 8, військове містечко №56, загальною площею 912 кв.м. 
30.12.2003 між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси (далі Орендодавець) та Відповідачем, у зв`язку з реєстрацією Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах і набуття права виступати орендодавцем нерухомого майна, яке знаходиться у нього на балансі, укладено додаткову угоду №12 д-с/2003/КЕВ м. Одеси, у якій сторони погодили виконувати умови, визначені договором оренди №302/2000/ГоловКЕУ від 28.12.2000, з урахуванням внесених цією додатковою угодою змін та доповнень. 
Серед іншого, у додатковій угоді №12 д-с/2003/КЕВ м. Одеси від 30.12.2003 пункт 1.1. Договору сторони виклали у новій редакції, відповідно до якої орендодавець здав, а орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно у складі асфальтованої площадки загальною площею 912,0 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Овідіопольська дорога, 8, військового містечка №56, що обліковується в Квартирно-експлуатаційному відділі міста Одеси, вартість якої визначена відповідно до експертного висновку про оцінку майна і становить 80120,0 грн. 
Також додатковою угодою №12 д-с/2003/КЕВ м. Одеси сторони продовжили строк дії Договору до 28.12.2018 включно. 
Додатковою угодою №13д/2013/КЕВ від 01.03.2013 сторонами внесено низку змін та доповнень до Договору, зокрема, такі:
- пункт 1.1. Договору викладено в наступній редакції: “Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно асфальтований майданчик загальною площею 912 кв.м. військового містечка № 56 (далі Майно), що знаходиться на балансі КЕВ м. Одеси, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 131-6, вартість якого визначена на 16.11.2000 за незалежною оцінкою та становить 80 120 грн. без ПДВ”;
- пункт 2.3. Договору викладено у наступній редакції: “Назване в п.1.1. нерухоме Майно Орендодавець передає Орендарю для розміщення демонстраційної площадки (на площі 867 кв.м.) та збірно-розбірної конструкції під офіс (на площі 45 кв.м)”;
- пункт 2.5. Договору викладено в наступній редакції: “У разі припинення або розірвання цього Договору Майно протягом трьох робочих днів повертається Орендарем Орендодавцю . У разі, якщо Орендар затримав повернення Майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження”;
- пункт 2.6. Договору викладено у наступній редакції: “Майно вважається поверненим Орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення Майна покладається на Орендаря” ;
- розділ 2 доповнено пунктом 2.7. наступного змісту: “Якщо Орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, Орендодавець вимагає він Орендаря сплату неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування Майном за час прострочення ”;
- пункт 3.1. викладено в наступній редакції: “Орендна плата встановлена без ПДВ за базовий місяць (лютий 2013 року) на рівні 2620 грн. за результатами конкурсу (домовленості) з урахуванням моніторингу орендної плати на аналогічних об`єктах оренди, але не нижче орендної плати визначеної на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою КМУ від 04.10.95 №786 (зі змінами), яка становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (лютий 2013 року) 2041,43 грн. (Додаток № 1 до цієї Додаткової угоди). Розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяцем до останнього числа першого місяця оренди”;
- пункт 3.2. Договору викладено у наступній редакції: “Орендна плата у розмірі 100% перераховується Орендарем до спеціального фонду державного бюджету на спеціальний рахунок Орендодавця в територіальному органі Державного казначейства щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним ”;
- розділ 3 Договору доповнено пунктом 3.6. наступного змісту: “Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством”;
- розділ 3 Договору доповнено пунктом 3.7. наступного змісту: “Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць”;
- пункт 5.4. Договору, який визначає обов`язки орендаря, викладено в наступній редакції: “У разі припинення або розірвання Договору повернути Орендодавцеві орендоване Майно в належному стані , не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати Орендодавцеві збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого Майна з вини Орендаря”;
- пункт 5.11. Договору викласти у наступній редакції: “Щомісячно компенсувати Орендодавцю кошти у розмірі частини податку на землю пропорційно площі землі, яку займає здане в оренду нерухоме Майно – 912 кв.м, а також прилегла до будівлі чи споруди земельна ділянка площею 0 га, на яку Орендарю відповідно до чинного законодавства надається право користування для досягнення мети оренди”
- пункт 10.9. Договору викладено в наступній редакції: “Чинність цього Договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; загибелі орендованого Майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; банкрутства Орендаря; ліквідації юридичної особи, яка була Орендарем або Орендовавцем; реалізації об`єкта оренди”. 
У березні 2023 року керівник Одеської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеса звернувся до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Приватної фірми «РОТАР», в якій просив:
- стягнути з Приватної фірми «РОТАР» на користь Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеса заборгованість за договором оренди державного нерухомого майна №302/2000/ГоловКЕУ від 28.12.2000 у сумі 274269,96 грн, а саме: 117814,20 грн – заборгованість з орендної плати, 70948,91 грн – заборгованість з компенсації податку на землю, 3844,29 грн – штраф, 49126,91 грн – пеня, 32535,65 грн – інфляційні втрати;
- розірвати договір оренди державного нерухомого майна №302/2000/ГоловКЕУ від 28.12.2000, укладений між Міністерством оборони України, в подальшому - Квартирно-експлуатаційним відділом м.Одеса, та Приватною фірмою «РОТАР»;
- зобов`язати Приватну фірму «РОТАР» повернути за актом прийому-передачі державне військове нерухоме майно – асфальтований майданчик, загальною площею 912 кв.м, військового містечка №56, розташованого за адресою: м.Одеса, вул. Святослава Ріхтера (Щорса), буд. 131-Б, на користь Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеса.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.11.2023 у справі №916/1113/23 позов керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Одеського квартирно-експлуатаційного управління до Приватної фірми “РОТАР” задоволено частково. Стягнуто з Приватної фірми “РОТАР” на користь Міністерства оборони України в особі Одеського квартирно-експлуатаційного управління 1922,15 грн штрафу, 32535,65 грн інфляційних витрат, 24563,46 грн пені та витрати зі сплати судового збору у сумі 1282,60 грн. В решті позовних вимог відмовлено. 
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2024 у справі №916/1113/23 апеляційну скаргу Одеського квартирно експлуатаційного управління задоволено частково. Рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2023 у справі №916/1113/23 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання договору оренди державного нерухомого майна №302/2000/ГоловКЕУ від 28.12.2000 та зобов`язання повернути майно. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2023 у справі №916/1113/23 залишено без змін. Викладено резолютивну частину рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2023 у справі №916/1113/23 в наступній редакції: 
« 1. Позов керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Одеського квартирно-експлуатаційного управління до Приватної фірми “РОТАР” задовольнити частково. 
2. Стягнути з Приватної фірми “РОТАР” на користь Одеського квартирно експлуатаційного управління 1922 (одну тисячу дев`ятсот двадцять дві) гривні 15 копійок штрафу, 32535 (тридцять дві тисячі п`ятсот тридцять п`ять) гривень 65 копійок інфляційних втрат, 24563 (двадцять чотири тисячі п`ятсот шістдесят три) гривні 46 копійок пені.
3. Розірвати договір оренди державного нерухомого майна №302/2000/ ГоловКЕУ від 28.12.2000, укладений між Міністерством оборони України, в подальшому - Квартирно-експлуатаційним відділом м.Одеса, та Приватною фірмою “РОТАР”. 
4. Зобов`язати Приватну фірму “РОТАР” повернути за актом прийому-передачі державне військове нерухоме майно – асфальтований майданчик, загальною площею 912 кв.м, військового містечка №56, розташованого за адресою: м.Одеса, вул. Святослава Ріхтера (Щорса), буд. 131-Б, на користь Міністерства оборони України в особі Одеського квартирно-експлуатаційного управління.»
Звертаючись із даним позовом до суду першої інстанції, позивач зазначив, що з огляду на прийняття судом апеляційної інстанції рішення про розірвання договору, він вважається розірваним з 14.05.2024 – дати набрання законної сили постановою суду від 14.05.2024 у справі №916/1113/23. Разом з тим, в порушення п.п. 2.5, 2.6 Договору відповідач орендоване майно позивачу не повернув, а відповідний акт-приймання передачі майна станом на дату пред`явлення позову не підписаний.
З огляду на таке, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 80499,81 грн заборгованості з орендної плати, 110525,81 грн суми компенсації податку на землю, 35874,52 грн пені, 3732,43 грн 3% річних та 387003,25 грн неустойки.
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дослідивши наявні матеріали справи, доводи та вимоги сторін дійшла наступних висновків. 
У вирішенні доводів скаржника, колегія суддів виходить з того, що спір між сторонами виник за Договором оренди, який за своєю правовою природою є договором найму (оренди) та підпадає під правове регулювання норм глави 58 ЦК України.
За змістом частини першої статті 759 ЦК України, укладення договору оренди передбачає передачу однією особою (наймодавцем) майна у тимчасове володіння та користування іншій особі (наймачу) за плату на певний строк, що визначений сторонами такого договору.
У частині першій статті 763 ЦК України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Згідно з ч. 3 ст. 653 ЦК України якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
Отже, укладений між сторонами договір оренди від 28.12.2000 № 302/2000/ГоловКЕУ є розірваним з дати набрання законної сили рішенням у справі № 916/1113/23, тобто з 14.05.2024.
Як стверджує позивач, на дату розірвання договору оренди – 14.05.2024, у відповідача обліковувалась заборгованість з орендної плати в сумі 56998,45грн та компенсації податку на землю в сумі 23820,20грн, а саме: 
за січень 2024 – 7146,03 грн (рахунок №176 від 12.02.2024 – компенсація податку на землю), 9429,70 грн та 1885,94 грн ПДВ (рахунок №175 від 12.02.2024 – орендна плата); 
за лютий 2024 – 4764,04 грн (рахунок №348 від 11.03.2024 – компенсація податку на землю), 9457,99 грн та 1891,60 грн ПДВ (рахунок №347 від 11.03.2024 – орендна плата); 
за березень 2024 – 4764,04 грн (рахунок №558 від 15.04.2024 – компенсація податку на землю), 9505,28 грн та 1901,06 грн ПДВ (рахунок №557 від 15.04.2024 – орендна плата); 
за квітень 2024 – 4764,04 грн (рахунок №702 від 13.05.2024 – компенсація податку на землю), 9524,29 грн та 1904,86 грн ПДВ (рахунок №701 від 13.05.2024 – орендна плата); 
за травень 2024 – 4764,04 грн (рахунок №854 від 11.06.2024 – компенсація податку на землю), 9581,44 грн та 1916,29 ПДВ (рахунок №853 від 11.06.2024 орендна плата).
В той же час, як було вірно встановлено місцевим господарським судом, позивач помилково нарахував орендну плату та компенсацію податку на землю за повний місяць травень 2024 року, в той час як договір оренди розірвано з 14.05.2024, тобто позивач мав право нараховувати орендну плату та компенсацію податку на землю до 14.05.2024. Таким чином, заборгованість з орендної плати та компенсацію податку на землю з січня 2024 року до 14.05.2024 (тобто за 13 днів травня 2024 року) становить: 
- орендна плата з ПДВ = 9429,7+1885,94+9457,99+1891,6+9505,28+1901,06+9524,29+1904,86+((9581,44+1916,29)/31*13) = 50322,35грн.
- компенсацію податку на землю=7146,03+4764,04+4764,04+4764,04+(4764,04/31*13) = 23435,97 грн.
Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.
Згідно із частиною другою статті 785 ЦК України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Сплата неустойки саме як правовий наслідок порушення зобов`язання (тобто, неправомірної поведінки боржника) передбачена частиною першою статті 611 ЦК України.
Як вже було вказано вище, постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2024 у справі №916/1113/23, серед іншого, зобов`язано Приватну фірму “РОТАР” повернути за актом прийому-передачі державне військове нерухоме майно – асфальтований майданчик, загальною площею 912 кв.м, військового містечка №56, розташованого за адресою: м.Одеса, вул. Святослава Ріхтера (Щорса), буд. 131-Б, на користь Міністерства оборони України в особі Одеського квартирно-експлуатаційного управління.
11.06.2024 Господарським судом Одеської області було видано накази на виконання постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2024 у справі №916/1113/23.
Як свідчать наявні матеріали справи, позивач склав акт обстеження від 16.10.2025, в якому зазначено, що накази у справі № 916/1113/23 було пред`явлено до виконання і Малиновським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі було відкрито виконавчі провадження № 75365601, 75365760, 75365523, 75365460 з примусового виконання наказів у цій справі.
Однак, постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2024 у справі №916/1113/23 не виконана і станом на час звернення позивача із даним позовом до суду, відповідач продовжував використовувати майно.
З огляду на викладене, позивач просив стягнути з відповідача неустойку відповідно до ст. 785 ЦК України за прострочення повернення об`єкта оренди за період з серпня 2024 року по жовтень 2025 року в сумі 387003,25 грн, а також компенсацію з податку за землю з червня 2024 по жовтень 2025 року в сумі 77177,53грн та орендну плату в сумі 23501,36 грн за червень-липень 2024 року, оскільки відповідач не повернув орендоване майно за актом приймання-передачі.
При цьому, позивач посилається на положення п. 3.10 договору оренди в редакції додаткової угоди від 01.03.2013, в якому визначено, що у разі припинення (розірвання) договору орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно.
Однак, колегія суддів вважає помилковими посилання позивача на вказані положення договору, з огляду на таке. 
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 вирішувала питання, зокрема, щодо правового режиму користування майном під час дії та у разі припинення договору найму (оренди).
У означеній постанові об`єднана палата виснувала, зокрема, таке: 
"Користування майном за Договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного Договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.
Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами Договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.
Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України, статей 283, 284, 286 ГК України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за Договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.
Після спливу строку дії Договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.
З урахуванням викладеного Суд доходить висновку, що користування майном після припинення Договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами Договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за Договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України та ГК України.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 ЦК України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.
Отже, положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України).
Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії Договору не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий підхід у регулюванні орендних правовідносин вочевидь не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України)".
У постанові від 16.08.2024 у справі № 910/14706/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підтримала власні висновки, які викладені у постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 та зазначила, зокрема, таке:
- неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним;
- неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном;
- відповідно до частини другої статті 785 ЦК України передбачено право наймодавця вимагати від наймача, у разі невиконання ним обов`язку щодо повернення речі, сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі.
За наведеного вище, здійснені позивачем розрахунки позовних вимог, зокрема, сума заборгованості з орендної плати, а також нараховані на цю плату суми пені, штрафу та інфляційних втрат не відповідають наведеній вище позиції Верховного Суду та правовому регулюванню спірних відносин сторін з 14.05.2024 (дати розірвання Договору оренди за рішенням суду).
Відповідно, після розірвання договору оренди 14.05.2024 позивач не мав права нараховувати орендну плату та компенсацію з податку на землю, оскільки ці платежі передбачені умовами договору оренди, строк якого закінчився у зв`язку з його розірванням. 
В той же час, як вже було вказано вище, відповідач не виконав свій обов`язок щодо вчасного повернення орендованого майна та оформлення повернення наймачем орендованого майна шляхом підписання акта приймання-передачі нерухомого майна після закінчення строку договору, з огляду на те, що орендар не повернув майно після припинення договору, то у орендодавця виникло право на нарахування неустойки відповідно до ст. 785 ЦК України.
Укладеним між сторонами договором оренди не врегульовано особливий порядок нарахування неустойки у зв`язку з неповерненням орендованого майна та її розмір, тому необхідно застосувати положення чинного законодавства з відповідного питання.
Як вже зазначено вище, договір оренди від 28.12.2000 № 302/2000/ГоловКЕУ припинено (розірвано) з 14.05.2024.
Отже, для розрахунку неустойки необхідно брати розмір орендної плати, встановлений саме договором оренди станом на день його припинення - 14.05.2024, який становить 9581,44 грн на місяць з індексом інфляції без ПДВ.
У даному випадку, ПДВ не враховується при нарахуванні неустойки, передбаченої ст. 785 ЦК України, виходячи з наступного.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 по справі № 916/1319/19 виснувала про те, що застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19 ґрунтує свої висновки, зокрема, на тому, що "…застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ. Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо). Додана вартість це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.
Виходячи з аналізу частини 2 статті 785 ЦК, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг. Неустойка, нарахована на підставі частини 2 статті 785 ЦК, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності".
Отже, при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
В той же час, позивач під час здійснення розрахунку неустойки безпідставно включив суму ПДВ (розмір ПДВ становить 20%), а також не врахував, що для розрахунку неустойки необхідно брати розмір орендної плати, встановлений договором оренди станом на день його припинення.
У тому, у даному випадку, розмір неустойки становить на місяць 9581,44*2 = 19162,88 грн.
Отже, за період прострочення повернення орендованого майна за період з серпня 2024 року по жовтень 2025 року розмір неустойки становить 19162,88 * 15 місяців = 287443,20 грн.
Щодо нарахованих та заявлених позивачем до стягнення 35874,52 грн пені та 3732,43 грн 3% річних, колегія суддів зазначає таке. 
Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Згідно з п. 3.2 договору в редакції додаткової угоди від 01.03.2013, орендна плата у розмірі 100% перераховується Орендарем до спеціального фонду державного бюджету на спеціальний рахунок Орендодавця в територіальному органі Державного казначейства щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним.
За умовами з п. 3.4 договору оренди в редакції додаткової угоди від 01.03.2013, орендна плата, перерахована несвоєчасно або в неповному розмірі підлягає індексації з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми боргу за кожний день прострочення, включаючи день оплати.
Виходячи з наведеного, прострочення оплати орендної плати за січень 2024 року має місце з 16.02.2024, а не з 15.02.2024, як зазначає позивач (так само й в інші заявлені позивачем періоди).
Також позивач необґрунтовано включив в розрахунок орендну плату після 14 травня 2024 року, тобто після розірвання договору оренди. 
Крім того, позивач не врахував того, що пеня і 3% річних мають розраховуватись, виходячи із розміру орендної плати без ПДВ.
Так, відповідно до п.188.1. ст.188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.
Тобто, кошти, які надходять платнику податку (ПДВ), в даному випадку позивачу, як, зокрема, пеня та 3% річних, не включаються до бази оподаткування ПДВ.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 17.08.2021 у справі № 910/16910/20, в постанові від 26.03.2024 у справі № 910/11956/20 та в постанові від 20.11.2020 у справі №916/1319/19.
Судова колегія перевіривши розрахунок наведений у рішення місцевого господарського суду встановила, що він є вірним, обґрунтованим та арифметично правильним, здійсненим з урахуванням сум та періодів прострочення. 
Відтак, розмір пені у заявлений період складає 19876 грн, а трьох процентів річних 2 075,26 грн.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо часткового засідання заявлених позовних вимог. 
Судом апеляційної інстанції відхиляються твердження апелянта з приводу не врахування судом першої інстанції положень п. 3.10 Договору, оскільки як вже було вказано вище, та вбачається з мотивів оскаржуваного рішення, суд першої інстанції врахував висновки викладені у постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема з приводу того, положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України).
У той же час, застосування підходу запропонованого позивачем, призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії Договору не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий підхід у регулюванні орендних правовідносин вочевидь не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
При цьому, судова колегія відзначає, що у даному випадку відповідач не звільняється від відповідальності за неповернення майна, оскільки неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним.
Не заслуговують на увагу й твердження апелянта про те, що суд першої інстанції невірно здійснив нарахування неустойки, пені та 3% річних, виходячи із розміру орендної плати без ПДВ, оскільки як вже було вказано вище, та узгоджується з висновками Верховного Суду, застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ. Неустойка, нарахована на підставі частини 2 статті 785 ЦК, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.
Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що порушення під час прийняття оскаржуваного рішення, яка наведені апелянтом не знайшли свого підтвердження.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2026 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2026 по справі №916/333/26 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 22.06.2026.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя  Філінюк І.Г.