ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року
м. Київ

справа № 299/6210/21
провадження № 61-18428св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Грушицького А. І.,
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:
позивач - держава в особі Пийтерфолвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області в інтересах якої з позовом звернувся керівник Берегівської окружної прокуратури,
відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2022 року у складі судді Кашуби А. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року у складі колегії суддів Собослой Г. Г.,Джуги С. Д., Кондора Р. Ю.,

у справі за позовом керівникаБерегівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Пийтерфолвівської сільської радиБерегівського району Закарпатської області до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання наказу недійсним та його скасування, витребування земельної ділянки. 

Короткий зміст позовних вимог 

У грудні 2021 року керівник Берегівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Пийтерфолвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області (далі - Пийтерфолвівська сільська рада) звернувся до суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області), ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання наказу недійсним та його скасування і витребування земельної ділянки.

Позов мотивовано тим, що ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області наказом від 21 лютого 2019 року № 325-сг незаконно передало ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 1,00 га для ведення особистого селянського господарства, оскільки він уже раніше реалізував своє право на безоплатне отримання земельної ділянки такого ж цільового призначення. Зокрема, рішенням Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області від 03 липня 2017 року ОСОБА_2 вже було передано у власність земельну ділянку площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яку він у подальшому відчужив. Незважаючи на це, у 2019 році він повторно отримав земельну ділянку того ж виду використання, чим порушив вимоги статей 116, 118, 121 ЗК України, відповідно до яких безоплатна передача земельних ділянок одного виду використання допускається лише один раз.

Прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності поза волею держави, оскільки ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, приймаючи наказ про передачу землі, діяло не у спосіб та не в межах повноважень, визначених законом. У подальшому ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 02 березня 2019 року, однак це не перешкоджає її витребуванню на користь держави відповідно до статті 388 ЦК України, оскільки майно вибуло з державної власності незаконно. 

Прокурор просив суд:
- визнати недійсним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 21 лютого 2019 року № 325-сг «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки», згідно із яким ОСОБА_2 передано безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер - 2121281200:01:001:0110) площею 1,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів, контур 464 на території Великопаладської сільської ради Берегівського (Виноградівського) району Закарпатської області;
- витребувати у ОСОБА_1 на користь держави земельну ділянку, кадастровий номер - 2121281200:01:001:0110, площею 1,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, вартістю 417 300,00 грн, що розташована за межами населених пунктів, контур 464 на території Великопаладської сільської ради Берегівського (Виноградівського) району Закарпатської області.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Виноградівський районний суд Закарпатської області рішенням від 19 жовтня 2022 року, яке Закарпатський апеляційний суд постановою від 30 жовтня 2023 року залишив без змін, позов задовольнив.

Визнав недійсним та скасував наказ ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 21 лютого 2019 року № 325-сг «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки», згідно із яким ОСОБА_2 передано безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер - 2121281200:01:001:0110) площею 1,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів, контур 464 на території Великопаладської сільської ради Берегівського (Виноградівського) району Закарпатської області.

Витребував у ОСОБА_1 на користь держави земельну ділянку, кадастровий номер - 2121281200:01:001:0110, площею 1,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, вартістю 417 300,00 грн, що розташована за межами населених пунктів, контур 464 на території Великопаладської сільської ради Берегівського (Виноградівського) району Закарпатської області.

Стягнув з ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області та ОСОБА_1 на користь Закарпатської обласної прокуратури судові витрати у розмірі 9 664,50 грн в рівних частинах із кожного, а саме по 4 832,25 грн.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що ОСОБА_2 незаконно повторно реалізував право на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, тоді як відповідно до частини четвертої статті 116 ЗК України таке право може бути використане лише один раз за кожним видом цільового призначення земель. Суди встановили, що у 2017 році ОСОБА_2 вже отримав у власність земельну ділянку площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, а у 2019 році на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Закарпатській областіповторно набув ще одну земельну ділянку площею 1,00 га того ж виду використання. 

Суди виходили з того, що наказ ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 21 лютого 2019 року № 325-сг прийнятий з порушенням вимог статей 116, 118, 121 ЗК України, а тому є незаконним та підлягає визнанню недійсним. При цьому суди зазначили, що орган державної влади зобов`язаний діяти лише в межах та у спосіб, визначений законом, а незаконне розпорядження земельною ділянкою не може вважатися належним вираженням волі держави як власника землі.

Крім того, оскільки після отримання земельної ділянки ОСОБА_2 відчужив її ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, суди визнали правомірною вимогу прокурора про витребування спірної земельної ділянки.

Апеляційний суд також погодився з висновком суду першої інстанції щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави, оскільки Пийтерфолвівська сільська рада самостійно не вжила заходів для захисту порушених інтересів держави, а прокурор дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2023 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 04 березня 2024 року відкрив касаційне провадження у даній справі, витребував її з Виноградівського районного суду Закарпатської області.

03 жовтня 2024 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Верховний Суд ухвалою від 26 травня 2026 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого визначення складу колегії суддів від 02 червня 2026 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Ситнік О. М.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 826/3115/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19, у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 910/78/13, від 29 березня 2018 року у справі № 904/4573/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 13 листопада 2018 року у справі № 920/1/18, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, в ухвалах Верховного Суду від 02 березня 2021 року та від 14 квітня 2021 року у справі № 922/3014/19, у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 522/10652/15-ц.

У касаційній скарзі зазначається, що прокурор не підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі, оскільки звернувся до суду не як самостійний позивач. Прокурор звернувся до суду для здійснення представництва інтересів держави в особі Пийтерфолвівської сільської ради, і своє звернення мотивує бездіяльністю Пийтерфолвівської сільської ради. Однак, таке звернення до суду є безпідставним, оскільки не містить належного обґрунтування здійснення неналежним чином органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або відсутність такого органу. У даному випадку, оскаржуючи наказ ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області з підстав його незаконності та зазначаючи відповідачем це управління, прокурор мав визначити підставою для представництва в суді законних інтересів держави відсутність органу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Без доведеного права власності позивач не має права на віндикаційний позов (витребування майна з чужого незаконного володіння). Суд не перевірив наявність усіх обов`язкових елементів віндикаційного позову: підтвердження права власності позивача; вибуття майна з володіння позивача поза його волею; відсутність правових підстав для вибуття.

ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, а суди не врахували обмеження на витребування майна від добросовісного набувача.

Доводи інших учасників справи

У березні 2024 року Пийтерфолвівська сільська рада на надіслала відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи

Суд установив, що Середнянська селищна рада Ужгородського району Закарпатської області рішенням від 03 липня 2017 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства», на підставі статей 118 та 121 ЗК України, передала ОСОБА_2 у власність земельну ділянку, кадастровий номер 2124855500:11:013:0011, площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: с. Вовково, урочище «Біля Ватерло». 

05 липня 2017 року на підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування, державний реєстратор - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г. В. прийняла рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 2124855500:11:013:0011, площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: с. Вовково, урочище «Біля Ватерло», яку ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 липня 2017 року № 883 відчужив на користь ОСОБА_4 , що підтверджується інформаційною довідкою від 25 березня 2021 року № 249933990 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 21 лютого 2019 року № 325-сг «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки» ОСОБА_2 передано безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер 2121281200:01:001:0110) площею 1,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів, контур 464 на території Великопаладської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області. 

22 лютого 2019 року державний реєстратор виконавчого комітету Ужгородської міської ради Гечка К. В. прийняла рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на вказану земельну ділянку, яку він на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 березня 2019 року № 427 відчужив на користь ОСОБА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою від 25 березня 2021 року № 249934463 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. 

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Частиною першою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частин першої-четвертої статті 116 ЗК України (тут і далі - в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектара.

Водночас право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати лише один раз.

Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 122 ЗК України, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин та пред`явлення цього позову, Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюється державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до зазначеного, ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області під час розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення не було позбавлене можливості здійснити перевірку наданих заявником документів та відомостей стосовно одержання ним у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації за певним видом її використання з метою додержання вимог частини четвертої статті 116 ЗК України.

За змістом статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову керівника Берегівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Пийтерфолвівської сільської ради, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки передача земельних ділянок безоплатно у власність громадянину  ОСОБА_2 в межах визначених норм безоплатної приватизації по одному й тому ж виду використання - для ведення особистого селянського господарства, проведено двічі, оскаржуваний наказ ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 21 лютого 2019 року № 325-сг «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки», яким вдруге для ведення особистого селянського господарства  ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку державної власності, суперечить приписам частини четвертої статті 116 ЗК України та принципам земельного законодавства, тому такий наказ підлягає скасуванню.

Також суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки спірна земельна ділянка, кадастровий номер 2121281200:01:001:0110, вибула з державної власності поза волею власника, то подальше відчуження цієї земельної ділянки та набуття її у власність відповідачем ОСОБА_1 відбулось з порушенням вимог статей 328, 330 ЦК України, і така земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_1 на користь держави.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи цей спір Верховний Суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 06 березня 2026 року у справі № 299/6205/21.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно здійснили втручання у право заявника як добросовісного набувача на мирне володіння його майном є безпідставним, оскількивитребування спірного майна, зокрема, у кінцевого набувача  ОСОБА_1 є законним, пропорційним та виправданим заходом, який переслідує легітимну мету та необхідний у демократичному суспільстві, не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також Верховний Суд звертає увагу на те, що під час розгляду цієї цивільної справи заявник не заявляв вимог про стягнення компенсації за спірну земельну ділянку, а враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, суд не вправі вирішити це питання з власної ініціативи.

Частиною першою статті 661 ЦК України визначено, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Тож останній набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до попереднього незаконного набувача, в якого придбав спірне нерухоме майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, а також має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів відповідно до змісту статті 390 ЦК України. 

Доводи касаційної скарги про те, що матеріали цієї справи не містять доказів реєстрації за Пийтерфолвівською сільською радою права власності на спірну земельну ділянку, тому така земельна ділянка не може бути витребувана з чужого незаконного володіння, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Внаслідок прийняття Закону України від 28 квітня 2021 року № 1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» (який набрав чинності 27 травня 2021 року) розділ X Перехідних положень ЗК України доповнено пунктом 24, згідно з яким, з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); оборони; природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

Оспорюваним наказом ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 21 лютого 2019 року № 325-сг «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки» ОСОБА_2 було незаконно передано у власність земельну ділянку, кадастровий номер 2121281200:01:001:0110, площею 1,0 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів на території Великопаладської сільської ради Берегівського (Виноградівського) району Закарпатської області, яка в ході адміністративно-територіальної реформи увійшла до складу Пийтерфолвівської сільської громади).

Отже, згідно з наведеними нормами чинного законодавства Пийтерфолвівська сільська рада набула права розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення, розташованими за межами населених пунктів у межах територіальної громади та була наділена повноваженнями звертатися до суду на захист інтересів територіальної громади у спірних правовідносинах. 

Аргументи касаційної скарги про те, що прокурор належним чином не підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Апеляційний суд правильно виходив із того, що у цій справі прокурор повідомив Пийтерфолвівську сільську раду про виявлені порушення при передачі спірної земельної ділянки та необхідність вжиття заходів щодо її витребування, попередивши про можливість самостійного звернення до суду у разі бездіяльності органу місцевого самоврядування. У відповіді сільська рада повідомила, що відповідних заходів не вживала.

Відповідно до статті 131? Конституції України та статей 1, 2, 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави у разі, якщо компетентний орган не здійснює або неналежно здійснює їх захист.

Бездіяльність компетентного органу полягає у невжитті ним заходів захисту інтересів держави протягом розумного строку після того, як йому стало відомо про порушення. 

Для підтвердження підстав представництва прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», зокрема повідомити відповідний орган та надати йому можливість самостійно звернутися до суду.

Матеріали справи свідчать, що прокурор обґрунтував порушення інтересів держави необхідністю відновлення законності при передачі земель сільськогосподарського призначення та повернення спірної земельної ділянки у розпорядження територіальної громади.

За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 826/3115/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19, у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 910/78/13, від 29 березня 2018 року у справі № 904/4573/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 13 листопада 2018 року у справі № 920/1/18, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, в ухвалах Верховного Суду від 02 березня 2021 року та від 14 квітня 2021 року у справі № 922/3014/19, у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 522/10652/15-ц є безпідставними, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Щодо клопотання про розгляд справи у режимі відеоконференції

У травні 2026 року до Верховного Суду ОСОБА_1 надіслав клопотання про участь у судовому засіданні, у якому просив судовий розгляд вказаної справи провести з його участю у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

Згідно із частинами першою, другою, сьомою, восьмою статті 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості. Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. У клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду в обов`язковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення. Таке клопотання може бути подано не пізніш як за п`ять днів до відповідного судового засідання.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Оскільки колегія суддів не ухвалювала рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), тому підстав для задоволення клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав вийти за межі доводів касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення- без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи в режимі відеоконференції відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	А. І. Грушицький	
Судді 	С. О. Карпенко І. В. Литвиненко Є. В. Петров	
	О. М. Ситнік