Справа № 522/2531/26-Е
Провадження № 2/522/5706/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2026 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Абухіна Р.Д.,
за участю секретаря судового засідання Гудзюк Ю.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
23 лютого 2026 року ТОВ «ІННОВА-НОВА» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором №7923030425 від 23.04.2025 в розмірі 24 061,00 грн. та сплаченим судовим збором у розмірі 2 662,40 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.04.2025 між ТОВ «ІННОВА-ФІНАНС» (після перейменування ТОВ «ІННОВА-НОВА») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №7923030425. Відповідно до умов кредитного договору позикодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі: 5 000,00 гривень шляхом перерахунку на поточний рахунок позичальника, уключаючи використання реквізитів платіжної картки ( НОМЕР_1 ) на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику у погоджений умовами договору строк або достроково та сплатити проценти за користування позикою. Нарахованими згідно п 2.6.1., п. 2.6.2. та п. 2.6.3. цього договору, його додатків.
ТОВ «ІННОВА-ФІНАСН», як позикодавець, свої зобов`язання виконав у повному обсязі, надавши відповідача (позичальнику) грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн. В той же час відповідач, всупереч умовам договору позики та норм статей 525, 526, 536, 610, 612 ЦК України свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, суму позики не повернув, проценти за користування грошовими коштами не сплатив.
Загальна заборгованість відповідача перед позивачем за договором про надання грошових коштів у позику № 7923030425 від 23.04.2025 станом на дату підготовки позовної заяви включно складає 24 061,00 грн., з яких: 5 000,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 9 061,00 грн. – заборгованість за процентами; 10 000,00 грн. – заборгованість за неустойкою.
У додатках до позовної заяви було викладено клопотання позивача про витребування доказів у АК КБ «ПРИВАТБАНК».
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2026 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2026 клопотання позивача – задоволено. Витребувано у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відомості, що містять банківську таємницю стосовно зарахувань кредитних коштів на картку відповідача.
27 березня 2026 року від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшла витребувана судом інформацію.
06 квітня 2026 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому заявник зазначає, що: у матеріалах справи відсутні й суду не надано будь-які належні, допустимі і достатні докази перерахування кредитних коштів за кредитним договором позичальнику; у матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості, однак наданий позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором складений самим позивачем, і не містить жодного підтвердження реальності господарської діяльності; позивач неправомірно нарахував неустойку, оскільки в період дії воєнного стану таке нарахування забороняється. У прохальній частині представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог ТОВ «ІННОВА-НОВА» до ОСОБА_1 – відмовити в повному обсязі.
16 квітня 2026 року в судове засідання сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, у позовній заяві представник позивача просив проводити розгляд справи за його відсутності, щодо заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач до судового засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлено належним чином у встановленому порядку. Разом з відзивом на позовну заяву представник відповідача подав клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 15 червня 2026 року.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 23.04.2025 між ТОВ «ІННОВА-ФІНАНС» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 7923030425. Відповідно до змісту якого ТОВ «ІННОВА-ФІНАНС» зобов`язалось надати ОСОБА_1 грошові кошти кредит у розмірі 5 000,00 грн. строком на 360 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% в день (за стандартною процентною ставкою протягом перших 180 днів), 0,87% (за стандартною процентною ставкою починаючи з 181 дня) та 0,2% (за зниженою процентною ставкою). Комісія за видачу кредиту складає 15% від суми кредиту.
Згідно розділу 11 кредитного договору № 7923030425 від 23.04.2025 його було підписано ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису у формі одноразового ідентифікатору – «4746».
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис».
Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.
Згідно зі ст. 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.
Статтею 6 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що сертифікат ключа містить такі обов`язкові дані: найменування та реквізити центру сертифікації ключів (центрального засвідчувального органу, засвідчувального центру); зазначення, що сертифікат виданий в Україні; унікальний реєстраційний номер сертифіката ключа; основні дані (реквізити) підписувача - власника особистого ключа; дату і час початку та закінчення строку чинності сертифіката; відкритий ключ; найменування криптографічного алгоритму, що використовується власником особистого ключа; інформацію про обмеження використання підпису. Посилений сертифікат ключа, крім обов`язкових даних, які містяться в сертифікаті ключа, повинен мати ознаку посиленого сертифіката ключа. Інші дані можуть вноситися у посилений сертифікат ключа на вимогу його власника.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.
Таким чином, встановлені вище обставини, підтверджують факт укладання між кредиторами та відповідачем кредитного договору, шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора умовами яких було визначено суму кредиту, розмір відсотків, порядок повернення грошових коштів, та строк дії кредитного договору.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що у матеріалах справи відсутні й суду не надано будь-які належні, допустимі і достатні докази перерахування кредитних коштів за кредитним договором позичальнику.
Суд звертає увагу, що у матеріалах справи позивачем було надано Квитанцію до платіжної інструкції №20201-1354-210653786, відповідно до змісту якої, ТОВ «ІННОВА-ФІНАНС» ініціювало перерахування грошових коштів у розмірі 5 000,00 грн. на платіжну картку позичальника № НОМЕР_1 .
Окрім того, суд зазначає, що матеріали справи містять відповідь від 27.03.2026 №20.1.0.0.0/7-260309/63237-БТ наданою АК КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання ухвали суду від 27.02.2026. Відповідно до змісту якої: на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано картку № НОМЕР_2 ; на картку № НОМЕР_2 було зарахування грошових коштів на суму 5 000,00 грн. від 23.04.2025.
Отже, наявними у справі доказами підтверджується факт перерахування позивачем кредитних коштів на платіжну картку позичальника, а тому доводи представника відповідача про відсутність доказів видачі кредиту є безпідставними.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором.
Як підтверджується наявними у справі доказами, ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору в частині своєчасної сплати процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим виникла заборгованість за Кредитним договором № 7923030425 від 23.04.2025.
У свою чергу, представник відповідача зазначає, що у матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості, однак наданий позивачем розрахунок складений самими позивачем, і не може містити жодного підтвердження реальності господарської операції. По ньому не можна вирахувати коли заборгованість була переведена в прострочену, чи були сплати з боку відповідача, який був порядок нарахування відсотків, в якому розмірі вони були нараховані, коли вони були нараховані тощо.
Суд не погоджується із зазначеними доводами, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості містить відомості щодо руху коштів за договором, дат та сум здійснених платежів, розміру нарахованих процентів, а також періодів їх нарахування, що дає можливість перевірити правильність проведених розрахунків.
Крім того, сам представник відповідача у відзиві посилається на дані зазначеного розрахунку та вказує на здійснення відповідачем платежів на погашення заборгованості, чим фактично підтверджує наявність у розрахунку відомостей щодо таких платежів.
Отже, доводи представника відповідача про неможливість встановлення з розрахунку заборгованості обставин виконання сторонами кредитного договору спростовуються змістом самого розрахунку, який містить необхідні відомості щодо нарахувань та погашення заборгованості.
Відповідно до вище зазначеного розрахунку заборгованості за кредитним договором, у ОСОБА_1 наявна заборгованість у розмірі 24 061,00 грн., з яких: 5 000,00 грн. – заборгованість за тілом, 9 061,00 грн. – заборгованість за відсотками та 10 000,00 грн. – заборгованість за неустойкою.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що позивач неправомірно нарахував неустойку, оскільки в період дії воєнного стану таке нарахування забороняється.
Дослідивши наявні у справі докази, суд погоджується в цій частині з доводами представника відповідача та відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення неустойки у розмірі 10 000,00 грн.
Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 на території України з 24.02.2022 строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина 1 статті 549 ЦК України).
Нарахування неустойки за прострочення за кредитним договором № 7923030425 від 23.04.2025 ТОВ «ІННОВА-НОВА» у розмірі 10 000,00 грн здійснено після 24.02.2022, тобто у період дії в Україні воєнного стану.
Відтак, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача неустойки у розмірі 10 000,00 грн задоволенню не підлягають.
Також в відзиві представник відповідача вказує, що ОСОБА_1 згідно виписки розрахунку заборгованості, наданого Позивачем, за Договором №7923030425 від 23.04.2025 р. було внесено оплату в рахунок погашення кредитної заборгованості, на суму 4 100,00 грн., тобто відсотки вже значно перевищують тіло заборгованості по кредиту.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
У постанові КЦС ВС від 12 лютого 2025 року у справі №679/1103/23, Верховний Суд висловив наступну позицію щодо стягнення непропорційно великої суми відсотків.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Відсутність позову про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів (див. постанову Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі №679/1103/23).
Зазначена позиція також висловлена у постановах Одеського апеляційного суду у справах №514/954/24, 501/928/25, 523/7247/24, 946/5436/24, 521/20016/24, 512/1028/23, 947/37615/23, 947/17016/23, 521/20507/24, 521/23020/23, 947/32463/24), 521/3988/25, 498/1035/23, 497/695/24, 514/1865/24, 522/19240/24-Е, 518/1854/24, 514/954/24, 947/14166/24, 947/7507/25, 501/3274/25, 947/8194/25, 523/10598/21.
Так, дійсно, відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості, первісний кредитор здійснював нарахування процентів за користування кредитом відповідно до встановленої у договорі процентної ставки протягом строку кредитування.
Проте, надмірна тривалість дії кредитного договору (360 днів) призвела до виникнення заборгованості зі сплати відсотків у розмірі 9 061,00 гривень, що вочевидь є непропорційно високою та призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника (споживача), відтак, вказані умови є несправедливими і суперечать принципам розумності та добросовісності, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання/неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором.
Фактично позивач порушує питання про стягнення з позичальника простроченої заборгованості за нарахованими процентами у розмірі, що майже в 2 рази перевищує розмір простроченої заборгованості за тілом кредиту.
Тож, враховуючи, що зобов`язання має виконуватись належним чином, а також те, що відповідач був обізнаний про необхідність здійснювати сплату процентів за користування кредитними коштами, проте, враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум процентів за користування кредитними коштами тілу кредиту, суд виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності, що розмір заявлених відсотків в даному конкретному випадку не може перевищувати первісного тіла кредиту, тобто 5 000,00 грн.
Також представник відповідача звертає увагу суду на те, що тіло кредиту не зменшилось, а відсотки тільки зростали, що порушує дисбаланс договірних відносин, крім того умови, в які ставить ТОВ «ІННОВА-НОВА» взагалі не дає можливості позичальнику погасити заборгованість по кредитному договору.
Однак, суд відхиляє зазначені доводи, оскільки порядок зарахування платежів прямо визначений умовами укладеного сторонами договору та відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування».
Так, відповідно до пункту 6.6 договору, у разі недостатності суми платежу для повного виконання зобов`язання, кошти зараховуються у визначеній черговості, а саме: у першу чергу погашається прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом, у другу чергу – сума кредиту та проценти за користування кредитом, у третю чергу – неустойка та інші платежі відповідно до договору.
Отже, здійснення відповідачем окремих платежів саме по собі не свідчить про обов`язкове зменшення основної суми боргу, оскільки за наявності простроченої заборгованості такі кошти насамперед спрямовуються на погашення прострочених платежів відповідно до встановленої договором та законом черговості.
Доказів того, що позивачем було порушено визначений договором порядок зарахування платежів або неправильно здійснено розрахунок заборгованості, матеріали справи не містять.
Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ІННОВА-НОВА».
Що стосується вимоги про стягнення судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
При зверненні до суду з позовом, позивачем сплачено 2 662,40 гривень судового збору, відповідно до платіжної інструкції від 05.02.2026 №60.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог судовий збір у розмірі 1 118,21 грн (позовні вимоги задоволено на 42%).
Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» (код ЄДРПОУ: 44127243, м. Київ, вул. Верхній Вал, буд. 10, поверх 2, оф. 5) заборгованість за кредитним договором № 7923030425 від 23.04.2025 в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 (нуль) копійок, з яких:
- 5 000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту;
- 5 000,00 грн. – заборгованості за відсотками за користування кредитом.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА-НОВА» (код ЄДРПОУ: 44127243, м. Київ, вул. Верхній Вал, буд. 10, поверх 2, оф. 5) суму сплаченого судового збору у розмірі 1 118 (одна тисяча сто вісімнадцять) гривень 21 (двадцять одна) копійка.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 15 червня 2026 року.

Суддя           Р.Д. Абухін

15.06.26