П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2026 року м. Київ

Справа № 363/1649/25
Провадження: № 22-ц/824/2306/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Поліщук Н. В., Соколової В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Полякова Олексія Володимировича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс»
на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чіркова Г. Є.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року ТОВ «ФК «Ейс» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.05.2024 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 139013 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Позивач зазначає, що первісний кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав в повному обсязі. Всупереч умовам договору відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 10 013,90 грн, яка складається з наступного: 5 356 грн - заборгованість по кредиту, 4 256,90 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, 401 грн - комісія за кредитним договором. 10.10.2024 року ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено договір факторингу № 10102024 згідно умов якого, позивач набув право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 139013 від 01.05.2024 року. Таким чином, відповідно до витягу з реєстру боржників за договором факторингу № 10102024 від 10.10.2024 року від «ФК «Кредіплюс» до позивача перейшло паво вимоги до відповідача на загальну суму 10 013,90 грн. За наведених обставин, ТОВ «ФК «Ейс» просило суд стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість за кредитним договором № 139013 від 01.05.2024 року.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 липня 2025 року в задоволенні позову ТОВ «ФК «Ейс» відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, Поляков О. В. в інтересах ТОВ «ФК «Ейс» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд дійшов помилкового висновку про недоведеність переходу до позивача права вимоги за кредитним договором, оскільки подані до суду договір факторингу, витяг з реєстру боржників, акт приймання-передачі реєстру боржників та платіжна інструкція підтверджують відступлення такого права. При цьому відсутність у матеріалах справи повного реєстру прав вимоги чи окремих файлів із технічними електронними підписами сама по собі не спростовує факту переходу права вимоги, а неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку виконати зобов`язання.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 19 грудня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
За правилом ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України та ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 01.05.2024 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 139013 (індивідуальна частина) у формі електронного документу з використанням електронного підпису.
Відповідно до п. 2.2.1. договору сума (загальний розмір) кредиту становить 5 556 грн надається не пізніше наступного дня після укладення договору в наступному порядку: у розмірі 4 000,32 грн на № рахунку/картки позичальника № НОМЕР_1 , у національній валюті; у розмірі 1 555,68 грн шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно п. 2.5 індивідуальної частини.
Відповідно до п.п. 2.3-2.9.1. договору проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 586,00 % річних. Тип процентної ставки - фіксована. Знижений тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 1,00 грн. Стандартний (базовий) тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 100,00 грн.
Комісія за надання кредиту складає 1 555,68 грн, що нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення цього договору за ставкою 28,00 % від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено п. 2.2.1. цієї індивідуальної частини.
Загальний строк кредитування за цим договором складає 70 днів з 01.05.2024 року по 10.07.2024 року.
Денна процентна ставка складає 1,4958 %/день.
Орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 637 910,80 % річних.
Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника складає 11 373,58 грн (а.с. 23-26).
На підтвердження виконання ТОВ «ФК «Кредіплюс» своїх зобов`язань за кредитним договором позивачем надано довідку № 9 від 26.12.2024 року вих. № 1601/26-12, видану ТОВ «ФК «Кредіплюс», з даних якої убачається, що 01.05.2024 року здійснено операцію про перерахування 4 000,32 грн на картку № НОМЕР_1 . Призначення платежу «Видача кредиту № 139013 від 01.05.2024» (а.с. 46).
З даних картки обліку виконання договору 139013 убачається, що загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 становить 10 013,90 грн, з яких: 5 356 грн - тіло, 4 256,90 грн - відсотки, 401 грн - комісія (а.с. 51).
Згідно даних виписки з особового рахунка за кредитним договором № 139013, складеного директором ТОВ «ФК «Ейс» убачається, що заборгованість ОСОБА_1 становить 10 013,90 грн та складається з: заборгованості за простроченим тілом - 5 356 грн, заборгованості за простроченими відсотками - 4 256,90 грн, заборгованості за простроченою комісією - 401 грн (а.с. 53).
10.10.2024 року ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено договір факторингу № 10102024, за умовами якого клієнт відступив, а фактор прийняв право грошової вимоги за укладеними кредитними договорами згідно реєстру боржників (а.с. 54-58).
Відповідно до даних витягу з додатку № 1 до договору факторингу № 10102024 від 10.10.2024 року до позивача перейшло право вимоги за договором № 139013 від 01.05.2024 року в сумі 10 013,90 грн, з яких: 5 356 грн - заборгованість по основному боргу (тіло кредиту), 4 256,90 грн - заборгованість по відсоткам, 401 грн - заборгованість по комісії (а.с. 59).
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами перехід до нього права вимоги за кредитним договором, оскільки подані матеріали не підтверджують належним чином укладення та виконання договору факторингу саме в частині відступлення спірної вимоги. Суд зазначив, що в матеріалах справи відсутній підписаний реєстр прав вимоги як невід`ємний додаток до договору факторингу, тоді як поданий витяг із такого реєстру сам по собі не є достатнім доказом переходу права вимоги. Окрім того, електронні підписи розміщені на окремому аркуші, який не оформлений як невід`ємна частина договору, а також відсутні відомості про повідомлення боржника щодо заміни кредитора.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).
Згідно із ч. 6 ст. 11 вищезазначеного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі № 234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що кредитний договір від 01.05.2024 року підписано ОСОБА_1 з використанням електронного підпису з одноразовим ідентифікатором f97d9279 (а.с. 23-26).
Отже, позивачем доведено факт укладення 01.05.2024 року між між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 договору про споживчий кредит № 139013 (індивідуальна частина) в електронній формі, який підписаний за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Підписавши вказаний договір, відповідач добровільно погодився на визначені у ньому умови кредитування, взяв на себе відповідні зобов`язання.
Договір, укладений в електронній формі та підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором, за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що волевиявлення відповідача на укладення цього договору було відсутнім або спотвореним.
На підтвердження виконання первісним кредитором свого обов`язку з надання кредитних коштів позивачем подано довідку ТОВ «ФК «Кредіплюс» № 9 від 26.12.2024 року вих. № 1601/26-12, згідно з якою 01.05.2024 року на картку № НОМЕР_1 було перераховано 4 000,32 грн із призначенням платежу: «Видача кредиту № 139013 від 01.05.2024». Зазначені дані узгоджуються з умовами пункту 2.2.1. договору, за якими частина кредитних коштів підлягала перерахуванню на картку позичальника, а частина - спрямовувалась на погашення комісії, передбаченої умовами договору. У сукупності ці докази підтверджують фактичне надання кредиту відповідачу. Належних та допустимих доказів на спростування факту отримання кредиту відповідачем не подано.
З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено обставини щодо укладення 01.05.2024 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 договору про споживчий кредит № 139013.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, як з приводу укладення договору, так і належності відповідачу зазначеного номеру телефону чи ненадходження до нього смс-кодів, а також отримання зазначених коштів, тобто не спростовано відповідачем, що в силу положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19; від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 і від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.
Відповідно до виписки з особового рахунка, відповідач має заборгованість по кредитному договору № 139013 від 01.05.2024 року у розмірі 10 013,90 грн, з яких: 5 356 грн - заборгованості за простроченим тілом, 4 256,90 грн - заборгованості за простроченими відсотками, 401 грн - заборгованості за простроченою комісією (а.с. 53).
Стороною відповідача даний розрахунок не спростовано, не надано власного розрахунку чи доказів виконання боргових зобов`язань.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено та обґрунтовано наявність у відповідача заборгованості в розмірі 10 013,90 грн грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.
Відповідно до положень ст.ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
В обґрунтування заявлених вимог на підтвердження переходу до нього права вимоги за договором про споживчий кредит № 139013 позивач надав суду: договір факторингу № 10102024 від 10.10.2024 року, укладений між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «Ейс»; витяг з реєстру боржників; акт приймання-передачі реєстру боржників; платіжну інструкцію від 11.10.2024 року № 4484.
Надані копії договору, витягу з реєстру боржників та акту приймання-передачі реєстру боржників містять усі необхідні реквізити, зокрема електронні підписи та електронні печатки сторін і в повному обсязі підтверджують факт переходу до позивача права вимоги до ОСОБА_1  за укладеним ним з ТОВ «Кредіплюс» кредитним договором.
Крім того, оскільки предметом судового розгляду є спір про стягнення із відповідача на користь ТОВ «ФК «Ейс» заборгованості за кредитним договором, а договір факторингу відповідачем не оспорювався, у даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину, а також презумпції обов`язковості виконання договору.
Поряд з цим, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі №910/1755/19 від 04.06.2020 року.
У законодавстві України не передбачено обов`язку правонаступника кредитора мати підтвердження направлення боржнику повідомлення про відступлення права вимоги. Окрім того, такі повідомлення не змінюють умов кредитних договорів, а мають лише інформаційний характер.
Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові, за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснено платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступленя права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор, не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого зобов`язання. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом (ст. 1082 ЦК України).
Тобто, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі не звільняється від обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах: № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, № 278/1679/13 від 06 лютого 2018 року.
Так, у вищезазначеній постанові Верховний Суд у справі №278/1679/13 від 06 лютого 2018 року зазначив, що «неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань».
Отже, суд першої інстанції на вищезазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
Відповідачем факту заборгованості та її розміру не спростовано, зустрічних контррозрахунків не надано, відтак колегія суддів доходить висновку про необхідність стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача на користь позивача.
З огляду на викладене, враховуючи, що  ОСОБА_1 порушив умови укладеного кредитного договору, у встановленому порядку та строки не погашав заборгованість, апеляційний суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 139013 від 01.05.2024 року в розмірі 10 013,90 грн, з яких: 5 356 грн - заборгованість по тілу кредиту, 4 256,90 грн - заборгованість по відсоткам, 401 грн - заборгованість по комісії.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню.
За таких підстав, апеляційна скарга Полякова О. В. в інтересах ТОВ «ФК «Ейс» підлягає задоволенню, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 липня 2025 року скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, а саме про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором № 139013 від 01.05.2024 року в розмірі 10 013,90 грн на користь ТОВ «ФК «Ейс».
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів ураховує наступне.
Згідно з вимогами п.п. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Як убачається із матеріалів справи, за подання до суду позовної заяви товариство сплатило судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, за подання апеляційної скарги - 3 633,60 грн.
Отже, загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача, становить 6 056 грн.
Щодо витрат на правничу допомогу необхідно зазначити таке.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 3-5 ст. 137 ЦПК України).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц.
У позовній заяві ТОВ «ФК «Ейс» просило стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачу в суді першої інстанції до позовної заяви було долучено: договір про надання правничої допомоги № 04/02/25-01 від 04.02.2025 року (а.с. 63-64); додаткову угоду № 15 до договору про надання правничої допомоги № 04/02/25-01 від 04.02.2025 року (а.с. 65); акт прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги № 04/02/25-01 від 04.02.2025 року, згідно з яким адвокат надав клієнту послуги на загальну суду 7 000 грн (а.с. 11).
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо, на його думку, є недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19.
Разом з тим, сторона відповідача не скористалася правом на подання клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Оскільки позивачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат понесених на правову допомогу, а відповідач не надав доказів невідповідності заявленої до стягнення суми складності справи чи обсягу виконаної адвокатом роботи, зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 7 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Полякова Олексія Володимировича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» задовольнити.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» (ЄДРПОУ 42986956, адреса: м. Київ, вул. Алматинська, 8, офіс 310) заборгованість за кредитним договором № 139013 від 01.05.2024 року в розмірі 10 013 (десять тисяч тринадцять) грн 90 коп, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 (сім тисяч) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді Н. В. Поліщук

В. В. Соколова