ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/123/26 Справа № 201/13681/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Покопцева Д. О Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в м.Дніпрі справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року у складі судді Покопцевої Д.О. по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,–

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2024 року ТОВ «Діджи Фінанс» звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 1-10), в обґрунтування якого посилалось на те, що 01.04.2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено угоду №200493767 щодо кредитування. Відповідно до умов кредитного договору (на умовах повернення, платності, строковості) Банк надав позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 10 200 грн, з встановленим строком користування з 01.04.2016 року по 01.04.2019 року, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 23.05.2016 року згідно з рішенням Правління НБУ України №14/БТ ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних, а відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №812 розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації. Фактично управління банком перейшло до Фонду. 20.07.2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору №7_БМ від 20.07.2020 року, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту №GL16N618071 проведеного 15.06.2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року у справі №910/11298/16 відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за кредитним договором №200493767. Додатком до договору є реєстр кредитних договорів. Станом на 23.10.2024 року загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 30 229,28 грн, з яких: 9 991,16 грн – заборгованість за кредитом; 20 238,12 грн – заборгованість за відсотками. Заборгованість розрахована станом дату укладання до договору факторингу №7_БМ від 20.07.2020 року укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» та зафіксована у додатку до договору – реєстрі кредитних договорів. Крім того, позивачем розраховані 3% річних в розмірі 2 723,59 грн та інфляційні збитки за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в розмірі 13 186,57 грн. Таким чином загальна заборгованість становить 46 139,44 грн. 
На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором №200493767 від 01.04.2016 року у загальному розмірі 46 139,44 грн, а також судові витрати по справі, а саме судовий збір та витрати на правничу допомогу адвоката.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року у задоволенні позову ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено (т. 3 а.с. 214-218).
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ТОВ «Діджи Фінанс» подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги (т. 2 а.с. 224-228).
ОСОБА_1  не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 01.04.2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 було укладено угоду у формі заяви (оферти) №200493767 щодо надання та використання платіжної картки MC Platinum (т. 1 а.с. 32), яку отримав 01.04.2016 року під розписку, про що свідчить його підпис (т. 1 а.с. 42).
Відповідно до умов кредитного договору (на умовах повернення, платності, строковості) Банк надав відповідачу (позичальнику) у користування кредитні кошти в розмірі 10 200 грн, з встановленим строком користування з 01.04.2016 року по 01.04.2019 року, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.
01.04.2016 року відповідач ознайомився під підпис з довідкою про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість споживчого кредиту (т. 1 а.с. 37).
Також 01.04.2016 року між ОСОБА_1 та ТзДВ «СК «М-Лайф» укладено договір добровільного страхування життя держателів платіжних карток ПАТ «Банк Михайлівський» (т. 1 а.с. 38-39).
20.07.2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору №7_ БМ від 20.07.2020 року, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону №UA-EA-2020-06-09-000032-b від 15.06.2020 року (т. 1 а.с. 44-47).
Відповідно до п. 4 даного Договору, сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 71 072, 63 грн без ПДВ. Ціна договору сплачується новим кредитом Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором, відповідно до п. 14 цього договору, на підставі протоколу, сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став новий кредитор.
Згідно витягу з реєстру боржників ПАТ «Банк Михайлівський» до договору №7_БМ про відступлення прав вимоги від 20.07.2020 року, право вимоги за кредитним договором №200493767 від 01.04.2016 року, укладеним з ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс». Загальна сума заборгованості складає 30 229, 28 грн (т. 1 а.с. 19).
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16 за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» до ТОВ «ФК «Плеяда», ТОВ «ФК «Фагор», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, 2. Національний банк України, ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемності правочину, відновлення становища, яке існувало до порушення права, рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 року у справі №910/11298/16 скасовано в частині немайнових вимог, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ТОВ «Діджи Фінанс» у цій частині. Застосовано наслідки нікчемності договору факторингу від 19.05.2016 року №1905, а саме: зобов`язано ТОВ «ФК «Плеяда» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно з договором факторингу від 19.05.2016 року №1905 та актів прийому-передачі від 20.05.2016 року №1 і №2. Визнано відсутніми у ТОВ «ФК «Плеяда» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19.05.2016 року №1905, реєстрах прав вимог від 19.05.2016 року №1 та від 20.05.2016 року №2 до цього договору та актах прийому-передачі від 20.05.2016 року №1 і №2 до зазначеного договору факторингу. Визнано недійсним договір факторингу від 20.05.2016 року №1, укладений між ТОВ «ФК «Плеяда» та ТОВ «ФК «Фагор». Зобов`язано ТОВ «ФК «Фагор» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно договору факторингу від 19.05.2016 року №1905 та актів прийому-передачі до нього від 20.05.2016 року №1 і №2 (т. 1 а.с. 50-73). 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем надано докази укладення кредитного договору між відповідачем та ПАТ «Банк Михайлівський», однак не надано доказів перерахування відповідачу кредитних коштів та наявності заборгованості відповідача перед кредитором.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам, та доводами скарги не спростований.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 536 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За статтями 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва ; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року, справа №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц.
У пункті 3 частини 2 статті 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України.) Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково – зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок – це процесуальний обов`язок суду.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження заборгованості та її розміру ТОВ «Діджи Фінанс» надав до суду заяву (оферту) №200493767 від 01.04.2016 року, анкету №2610736 від 01.04.2016 року, довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупність споживчого кредиту від 01.04.2026 року, договір добровільного страхування життя держателів платіжних карток ПАТ «Банк Михайлівський» №NSK200493767 від 01.04.2016 року, Тарифи, розписка про отримання платіжної картки та пін-коду, договір №7_БМ про відступлення права вимоги від 20 липня 2020 року між ПАТ "Банк Михайлівський" та ТОВ "Діджи Фінанс", Витяг з реєстру боржників до договору факторингу №7_БМ від 20 липня 2020 року, платіжне доручення №25 від 09.07.2020 року щодо сплати суми фінансування за договором відступлення права вимоги №7_БМ, рішення Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року по справі №910/11298/16 та виписку по рахунку № НОМЕР_1 з 23.05.2016 року по 27.07.2020 року за кредитним договором №200493767 від 01.04.2016 року.
Водночас, доказів, які б підтверджували, що відповідачем були отримані кредитні кошти, розмір наданого кредиту, графіку погашення заборгованості, виписки з карткового рахунку відповідача, а також розрахунку заборгованості суду не надано позивачем. Встановлений кредитний ліміт є лише максимальним можливим розміром кредитування, а не доказом факту видачі-отримання коштів у кредит.
Позивач зазначав, що ПАТ «Банк Михайлівський» відповідно до умов кредитного договору, надало відповідачу у користування кредитні кошти в розмірі 10 200 грн, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.
Зі змісту заяви (оферти) №200493767 від 01.04.2016 року, долученої позивачем до матеріалів справи, вбачається, що на ім`я відповідача відкрито рахунок № НОМЕР_2 .
В той час як, на підтвердження наявності заявленої позивачем заборгованості, останній додає виписку по рахунку (період з 23.05.2016 року по 27.07.2020 року), як зазначено позивачем, оформлені Фондом гарантування вкладів, зі змісту якої вбачається, що така сформована за рахунком № НОМЕР_1 .
Жоден із наведених документів, які подано позивачем в якості підтвердження заборгованості та її розміру, не містять посилання на рахунок № НОМЕР_1 , який зазначено у виписці по рахунку. Крім того, позивачем не долученого жодного доказу на підтвердження того, що позичальнику відповідно до умов кредитного договору, за період його дії, відкрито чи змінено рахунок.
У зв`язку з цим суд обґрунтовано зазначив про відсутність належних та достатніх доказів перерахування коштів на виконання ПАТ «Банк Михайлівський» умов кредитного договору №200493767 від 01.04.2016 року.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до норм чинного законодавства необхідною умовою для констатації наявності заборгованості є не лише факт укладення відповідного договору, а й належне підтвердження факту перерахування (надання) кредитних коштів позичальнику. Без встановлення зазначеної обставини неможливо дійти висновку про виконання кредитором свого основного обов`язку з надання позичальнику кредитних коштів.
Так, відповідно до положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник – повернути кредит та сплатити проценти. Отже, саме факт надання кредитних коштів є істотною умовою виникнення відповідних правовідносин та підставою для виникнення у позичальника обов`язку щодо їх повернення.
За таких обставин та відповідно до змісту заявленого позову, дослідження судом доказів, які підтверджують рух грошових коштів та фактичне надання кредиту позичальнику входить до предмету доказування у даній справі.
Разом з тим, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем до позову не надано детального розрахунку заборгованості, сформованого первісним кредитором, на момент укладення Договору про відступлення прав вимоги між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи фінанс» №7_БМ від 20.07.2020 року.
Відтак, позивач не надав до суду детального розрахунку заявленої суми заборгованості за тілом кредиту та відсотками, з якого можливо було б зробити висновок про період утворення заборгованості, встановити, чи сплачувалися взагалі кошти відповідачем та в яких сумах, за які періоди, в якому розмірі, та на які суми боргу нараховувалися відсотки за користування кредитом.
Без надання детального розрахунку заборгованості суд позбавлений можливості перевірити правильність такого розрахунку та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.
До аналогічного висновку щодо необхідності доведення позивачем розміру заборгованості дійшов Верховний Суд у постановах від 27.03.2019 у справі №334/1746/15-ц, від 01.02.2023 у справі №199/7014/20.
Надані позивачем документи лише констатують наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, достовірність, походження і розмір.
Слід зазначити, що передача права вимоги за договором відступлення на певну суму сама по собі не підтверджує обґрунтованість та фактичну наявність такої заборгованості.
Таким чином, передача права вимоги між кредиторами не звільняє нового кредитора від обов`язку довести належними та допустимими доказами наявність і розмір заборгованості, що підлягає стягненню.
Апеляційний суд зауважує, що у справі, яка переглядається, позивач мав можливість надати докази на обґрунтування позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України. Проте зазначеного обов`язку позивач не виконав, належних та достатніх доказів суду не надав.
Доводи апелянта про те, що кредитні кошти були перераховані відповідачу відповідно до умов кредитного договору, не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом як припущення.
У постанові Верховного Суду від 20.05.2022 року у справі №336/4796/18, вказано, що для стягнення боргу недостатньо надати кредитний договір та розрахунок заборгованості, потрібно надати і докази видачі кредиту. Це може бути: меморіальний ордер, виписка по рахунку, заява на видачу готівки, платіжне доручення, тощо. Такі документи повинні відповідати положенням Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Якщо кредитор не подає такі документи з позовною заявою, то суд повинен відмовити в задоволенні позову через недоведеність наявності заборгованості.
З урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем кредитних коштів, підтвердження зарахування грошових коштів саме на картку ОСОБА_1 , а також факту користування ними останнім., колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про не доведеність позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що у разі незгоди суду з наданим розрахунком повинен навести свій розрахунок і це є обов`язком суду, колегія суддів відхиляє враховуючи той факт, що судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позову не через неможливість встановити дійсний розмір заборгованості, а з тих підстав, що позивачем не доведено факту перерахування первісним кредитором на рахунок відповідача кредитних коштів та факт користування ними відповідачем. 
Доводи ТОВ «Діджи Фінанс» щодо того, що суд не надав оцінку наданому ним розрахунку заборгованості у сукупності з випискою, є безпідставними, оскільки він не надав суду детальний розрахунок заявленої суми заборгованості, з якого було б можливо зробити висновок про період утворення заборгованості, чи сплачувались взагалі кошти відповідачем та в яких сумах, за які періоди, в якому розмірі, та на які суми боргу нараховувались відсотки за користування кредитом, тобто на підставі якого та виписки суд був би спроможний самостійно визначити розмір заборгованості.
Без надання детального розрахунку заборгованості суд позбавлений можливості перевірити правильність такого розрахунку та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.
До аналогічного висновку щодо необхідності доведення позивачем розміру заборгованості дійшов Верховний Суд у постановах від 27 березня 2019 року у справі №334/1746/15-ц, від 01 лютого 2023 року у справі №199/7014/20.
Твердження апеляційної скарги про те, що висновки суду щодо відсутності доказів зміни рахунку, який був відкритий позичальнику при укладенні кредитного договору, є хибними, оскільки наступні рахунки, в тому числі № НОМЕР_1 , створювались не замість рахунку № НОМЕР_2 , а за для його деталізації є безпідставними, оскільки не підтверджуються будь-якими доказами, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Доводи скарги щодо відхилення судом як належного доказу витягу з реєстру прав вимоги колегія суддів виходить з наступного. 
Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї додатків кредитний договір між відповідачем та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено 01.04.2016 року, а договір №7_БМ про відступлення прав вимоги між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи фінанс» 20.07.2020 року, при цьому п.1 Договору відступлення передбачає набуття права вимоги новим кредитором - ТОВ «Діджи фінанс» на підстав Додатку 1 до даного договору.
До матеріалів позовної заяви в підтвердження переходу права вимоги до відповідача від Банку до позивача надано Витяг Реєстру боржників ПАТ «Банк Михайлівський» до Договору №7_БМ про відступленням прав вимоги від 20.07.2020 року, при цьому сам Додаток 1 до Договору відступлення до суду не надано, що унеможливлює встановлення наявності заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк Михайлівський» станом на липень 2020 року.
Витяг з реєстру №7_БМ від 20 липня 2020 року складений ТОВ "Діджи Фінанс", без підписів ПАТ "Банк Михайлівський" та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, є одностороннім та не містить будь-яких посилань на первинні документи, які б підтверджували розмір заборгованості, яку відступає первісний кредитор. Фактично доданий витяг є документом, що надрукований позивачем та підписаний його керівником, що не є ідентичним копії оригінального документа. До того ж, реєстр кредитних договорів до договору факторингу №7_БМ від 20 липня 2020 року сам по собі не підтверджує розмір заборгованості, зокрема, яку частину тіла кредиту та відсотків за його користування було сплачено відповідачем, а яка частина кредиту сплачена не була з врахуванням щомісячного платежу у межах строку кредитування.
Суд обгрунтовано не прийняв в якості належного доказу витяг з реєстру боржників ПАТ «Банк Михайлівський» до договору №7_БМ про відступлення прав вимоги від 20.07.2020 року, оскільки належним документом, що підтверджує перехід права вимоги до нового кредитора є саме Додаток №1 до Договору відступлення, який повинен бути підписаний обома учасниками угоди, як ПАТ «Банк Михайлівський» так і ТОВ «Діджі Фінанс». Всупереч вищевикладеному витяг з реєстру засвідчений в односторонньому порядку з боку лише ТОВ «Діджі Фінанс», а тому не може замінити Додатку 1 до Договору відступлення.
Апеляційний суд зауважує, що у справі, яка переглядається, позивач мав можливість надати докази на обґрунтування позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком в силу положень статей 12, 81 ЦПК України. Проте зазначеного обов`язку позивач не виконав, належних та достатніх доказів суду не надано.
Щодо долученого до апеляційної скарги додатку №1 до договору про відступлення права вимоги колегія суддів зазначає наступне.
Частинами першою та другою статті 367 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження обґрунтувань позову в частині наявності у нього права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №200493767 від 01 квітня 2016 року, окрім кредитного договору №200493767 від 01 квітня 2016 року, Договору №7_БМ про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року та витягу з Додатку № 1 до Договору №7_БМ про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року, на підтвердження заявлених вимог до суду першої інстанції не надав.
Отже, ТОВ «Діджи фінанс» скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав до суду першої інстанції належних доказів на підтвердження переходу до нього права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №200493767 від 01 квітня 2016 року.
Надаючи такі докази до суду апеляційної інстанції, позивач у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України, не навів виняткових випадків неподання такого доказу до суду першої інстанції, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для прийняття вказаного доказу, як належного та допустимого.
Таким чином, колегія суддів не приймає доданий до суду апеляційної інстанції новий доказ, а саме Додаток №1 до Договору №7_БМ про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року, оскільки такі докази до суду першої інстанції позивачем не подавалися, вони не були предметом дослідження суду першої інстанції. Наданий позивачем додатковий доказ зберігався у нього, а відтак, будь-які об`єктивні причини його неподання суду першої інстанції відсутні.
Наведені вище обставини узгоджуються з висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16-ц, провадження №61-28810св18.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення. 
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» —  залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Повний текст постанови складено «20» травня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров