Номер провадження: 33/813/8/26
Номер справи місцевого суду: 495/9403/24 
Головуючий у першій інстанції Прийомова О.Ю. 
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі судді судової колегії судової палати у цивільних справах Драгомерецького М.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 грудня 2024 року по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ПдРУ №294384 Е від 10.10.2024, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15 КУпАП. Згідно Висновку службового розслідування №02.2/348/24-Вн від 05.10.2024, 29 вересня 2024 року близько 12:00 год офіцером ВВВБ лейтенантом ОСОБА_2 в ході раптової перевірки окремих складових оперативно службової діяльності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) виявлено, що в порушення вимог пункту 1 пояснювальної записки щодо ведення Книги прикордонної служби, визначеною наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 23.11.2020 №120 «Про організацію ведення, обліку та зберігання службових документів» Книга прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) заповнюється заступником начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) лейтенантом ОСОБА_3 замість начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) старшого лейтенанта ОСОБА_4 . Таким чином начальником віпс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) впс « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) старшим лейтенантом ОСОБА_5 внаслідок особистої безвідповідальності порушено вимоги пункту 1 пояснювальної записки щодо ведення Книги прикордонної служби, визначеною наказом Адміністрації Держрикордонслужби України від 23.11.2020 №120 «Про організацію ведення, обліку та зберігання службових документів», а саме: «Книга прикордонної служби є документом, що відображає оперативно-службову діяльність впс (віпс) ...є документом суворої звітності... ...ведеться протягом півріччя (з 1 січня та з 1 липня) начальником впс (віпс) особисто, за його відсутності особою, що виконує його обов`язки...», статті 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ «...кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються Статутами ЗСУ, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями;...», тобто старший лейтенант ОСОБА_6 недбало поставився до військової служби в умовах особливого періоду. За що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.
Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 грудня 2024 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, на користь держави. Окрім того, стягнено судовий збір на користь державного бюджету України в розмірі 605,60 грн.
Не погоджуючись із зазначеною постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 грудня 2024 року та закрити провадження по справі за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.
Крім того, ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 грудня 2024 року, зазначаючи, що він не був присутній під час розгляду справи судом першої інстанції, копію оскаржуваної постанови він отримав 30 грудня 2024 року.
Статтею 289 КУпАП встановлено, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Частиною 2 ст. 294 КУпАП, встановлено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основною засадою судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на судовий захист є конституційним правом людини (ст. 55 Конституції України), яке не може бути обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. 64). Однією з гарантій реалізації цього права є апеляційне та касаційне оскарження судових рішень як одна з основних засад судочинства в Україні, що може бути обмежене лише законом (п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджуються викладенні у клопотанні доводи, а також для забезпечення права особи на доступ до правосуддя, вважаю за можливе визнати причини пропущеного строку поважними та поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 грудня 2024 року, забезпечивши йому право на доступ до правосуддя.
В судові засідання до апеляційного суду ОСОБА_1 не з`являвся, про розгляд справи повідомлявся належним чином та завчасно.
Відповідно до вимог ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Неявка в судове засіданні особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформації про належне повідомлення цих осіб.
З огляду на вищевикладене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на підставі доводів, викладених у апеляційній скарзі, а також доказів, які містяться в матеріалах справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного та обґрунтованого рішення.
Перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.
У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Однак, визнаючи винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП та накладаючи відповідне адміністративне стягнення, суд першої інстанції всупереч вимог ст. ст. 245, 247, 251, 252, 280 КУпАП належним чином не встановив чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, з`ясував всі фактичні обставин, що мають істотне значення для її розгляду, та не звернув уваги на те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, що призвело до ухвалення рішення, яке підлягає скасуванню.
Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме протоколом про військове адміністративне правопорушення ПдРУ №294384 Е від 10.10.2024, заявою, копіями наказів, копією військового квитка, рапортами, поясненнями, службовою характеристикою, довідкою, однак апеляційний суд вважає, що наявні докази не можна вважати належними, допустимими та такими, що беззаперечно доводять вину ОСОБА_1 , виходячи з наступного.
Частина 1 ст. 172-15 КУпАП передбачає відповідальність за недбале ставлення військової службової особи до військової служби.
Частиною 2 ст. 172-154 КУпАП встановлена відповідальність за діяння, передбачені частиною першою цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду.
Недбале ставлення до служби передбачає невиконання або неналежне виконання службових обов`язків через недбале чи несумлінне ставлення до них. При цьому, якщо особа не мала реальної можливості взагалі проявити ставлення до своїх службових обов`язків, то не можна говорити про те, що воно було недбалим чи несумлінним (хвороба, відсутність досвіду, нетривалість служби). Недбале ставлення військової службової особи до своїх службових обов`язків характеризує, перш за все, об`єктивну сторону вчиненого і виявляється в тому, що за наявності в особи реальної можливості діяти так, як того вимагають інтереси служби, винний або взагалі не діє, не виконує службові обов`язки, або хоча і діє, але виконує ці обов`язки неналежним чином, не відповідно до закону або відповідно до нього, проте неякісно, неточно, неповно, несвоєчасно, поверхово, всупереч з установленим порядком і тією обстановкою, що склалася, тощо.
Верховний Суд України у своїй постанові від 21.05.2021 справі №185/12161/15-к вказав, що при встановленні недбалого ставлення до військової служби у формі невиконання службових (посадових) обов`язків необхідно встановити, що винний зобов`язаний був вчинити ті дії, невиконання яких ставиться йому за вину. Військова службова особа може відповідати за недбале ставлення до військової служби лише у тому випадку, коли вона не тільки повинна була через свій службовий обов`язок виконати ті чи інші дії, але й могла, тобто мала реальну можливість виконати їх належним чином. Якщо військова службова особа перебувала у таких умовах, за яких не мала фактичної можливості належно виконати свої службові (посадові) обов`язки, то відповідальність за недбале ставлення до військової служби виключається.
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ПдРУ №294384 Е від 10.10.2024, в порушення вимог пункту 1 пояснювальної записки щодо ведення Книги прикордонної служби, визначеною наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 23.11.2020 №120 «Про організацію ведення, обліку та зберігання службових документів» Книга прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) заповнюється заступником начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) лейтенантом ОСОБА_3 замість начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) старшого лейтенанта ОСОБА_4 . Таким чином начальником віпс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) впс « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) старшим лейтенантом ОСОБА_5 внаслідок особистої безвідповідальності порушено вимоги пункту 1 пояснювальної записки щодо ведення Книги прикордонної служби, визначеною наказом Адміністрації Держрикордонслужби України від 23.11.2020 №120 «Про організацію ведення, обліку та зберігання службових документів», а саме: «Книга прикордонної служби є документом, що відображає оперативно-службову діяльність впс (віпс) ...є документом суворої звітності... ...ведеться протягом півріччя (з 1 січня та з 1 липня) начальником впс (віпс) особисто, за його відсутності особою, що виконує його обов`язки...», статті 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ «...кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. 
Отже, ОСОБА_1 ставиться в провину порушення вимог пункту 1 пояснювальної записки щодо ведення Книги прикордонної служби, визначеною наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 23.11.2020 №120 «Про організацію ведення, обліку та зберігання службових документів» та статті 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ.
Так, згідно ст. 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Повний текст пункту 1 пояснювальної записки щодо ведення Книги прикордонної служби, визначеною наказом Адміністрації Держрикордонслужби України від 23.11.2020 №120 «Про організацію ведення, обліку та зберігання службових документів» відсутній в матеріалах справи, та вказаний нормативний акт не оприлюднений у відкритому доступі та не розміщений в офіційних джерелах публікації.
При цьому, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ПдРУ №294384 Е від 10.10.2024, висновку службового розслідування по факту можливого недбалого ставлення до військової служби військовослужбовцями відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону (далі висновок службового розслідування), що наявні в матеріалах справи та можуть бути оцінені апеляційним судом, пунктом 1 пояснювальної записки щодо ведення Книги прикордонної служби, визначеною наказом Адміністрації Держрикордонслужби України від 23.11.2020 №120 «Про організацію ведення, обліку та зберігання службових документів» передбачено, що: «Книга прикордонної служби є документом, що відображає оперативно-службову діяльність впс (віпс) ...є документом суворої звітності... ...ведеться протягом півріччя (з 1 січня та з 1 липня) начальником впс (віпс) особисто, за його відсутності особою, що виконує його обов`язки...».
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, та інформація викладена у висновку службового розслідування про те, що з 09:00 год 29 вересня 2024 року по 09:00 год 30 вересня 2024 року начальник відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону старший лейтенант ОСОБА_1 мав день відпочинку.
Лейтенант ОСОБА_7 , який згідно протоколу про адміністративне правопорушення, 29 вересня 2024 року заповнював Книгу прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) є заступником начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону, а тому апеляційний суд не вбачає порушень пункту 1 пояснювальної записки щодо ведення Книги прикордонної служби, визначеною наказом Адміністрації Держрикордонслужби України від 23.11.2020 №120 «Про організацію ведення, обліку та зберігання службових документів», яким передбачено, що за відсутності начальника Книга прикордонної служби ведеться особою, що виконує його обов`язки.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст. 252 КУпАП).
Таким чином, апеляційний суд вважає, що матеріали справи не містять жодного доказу, який підтверджував той факт, що начальник відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону старший лейтенант ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 1 пояснювальної записки щодо ведення Книги прикордонної служби, визначеною наказом Адміністрації Держрикордонслужби України від 23.11.2020 №120 «Про організацію ведення, обліку та зберігання службових документів» та вимоги статті 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, які йому інкримінуються, та як про це зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення серії ПдРУ №294384 Е від 10.10.2024.
Згідно вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляд справи Конвенцію про захист прав і основоположних свобод і протоколів до неї, та практику Європейського суду з прав людини і Європейської комісії з прав людини, як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом, зазначене викладено в п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України».
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Також, в справі «Пол і Одрі Едвардс проти Об`єднаного Королівства» (№46477/99), Європейський суд з прав людини зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.
При цьому, суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 за №23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правовій презумпції, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.
У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.
Згідно ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, а також, що всі сумніви стосовно доведеності вини особи, мають тлумачитись на її користь.
У своєму рішенні по справі «Аллене де Рібемон проти Франції» від 10.02.1995 ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинності обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.
ЄСПЛ підкреслює, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.
Таким чином, на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження наявних в матеріалах справи доказів, керуючись принципами презумпції невинуватості, поваги до людської гідності, загальними принципами здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури, апеляційний суд приходить до висновку, що винна ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-54 КУпАП, не доведена належними, допустимими та беззаперечними доказами, а висновок суду першої інстанції є необґрунтованим та ґрунтується на припущеннях.
Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі та в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
У відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі.
Керуючись ст. ст. 247, 294 КУпАП, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження - задовольнити. Поновити строк на апеляційне оскарження постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 грудня 2024 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 грудня 2024 року скасувати.
Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП – закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду М.М. Драгомерецький