ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1023/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/4540/25 Категорія: 304090000 	Годік Л. С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року28 травня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Василенко Л. І., Карпенко О. В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кушнеренко Тамари Валеріївни на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 серпня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, –
в с т а н о в и в :

Позивач ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.12.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №14.12.2024-100000035. 
Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 9000,00 грн. За загальними умовами вказаного договору позичальник отримав кредитні кошти на умовах платності користування та зобов`язався повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування коштами та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. 
ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, оскільки надало відповідачу у користування обумовлені кошти в розмірі 9000,00 грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 14.12.2024. 
В свою чергу відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, оскільки вчасно не повертав кредитні кошти та кошти за користування кредитом, у зв`язку з чим, станом на день звернення з даним позовом до суду утворилась заборгованість у розмірі 26010,00 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 9000,00 грн.; заборгованості по процентам в розмірі 10710,00,00 грн.; заборгованості по комісії в розмірі 450,00 грн.; заборгованості по додатковій комісії в розмірі 1350,00 грн., заборгованості по неустойці за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання в розмірі 4500,00 грн., чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр», тому за захистом своїх прав позивач звернувся до суду.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 серпня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за договором за договором №14.12.2024-100000035 від 14.12.2024 в розмірі 26010,00 (двадцять шість тисяч десять) грн., та судовий збір 2422,40 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі умов договору установлено, що ОСОБА_1 має заборгованість перед позивачем за Договором кредитування загальною сумою 26010,00 грн., а тому вимоги товариства є обґрунтованими та позов підлягає задоволенню.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Кушнеренко Т. В.подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що позивачем не подано жодного доказу про те, що взагалі по даному кредитному договору перераховувалися кошти на рахунок відповідача.
Відсутність у матеріалах справи належних первинних банківських документів не тільки позбавляє можливості перевірити факт перерахування чи отримання позичальником коштів у кредит, але й перевірити розмір спірної заборгованості, порядок її нарахування, а також підстав та порядку нарахування відсотків за користування кредитом.
Крім того, посилаються на те, що відповідач є військовослужбовцем, а тому враховуючи положення п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», він звільнений від сплати процентів та штрафних санкцій.
У відзиві на апеляційну скаргу вказано, що рішення обґрунтоване, суд правильно стягнув суму заборгованості, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14.12.2024 ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №14.12.2024-100000035.
Під час ідентифікації позичальника ОСОБА_1 з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних було забезпечено однозначне встановлення фізичної особи.
За умовами договору позичальнику надано кредит у розмірі 9 000,00 грн. строком на 140 днів з дати його надання. Дата повернення (виплати) кредиту – 02.05.2025; процентна ставка «Стандарт» – фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 3 чергових періодів користування кредитом, зазначених у графіку платежів; процентна ставка «Економ» фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 0,5% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт»; комісія, пов`язана з наданням кредиту – 5% від суми кредиту та складає 450,00 грн.; неустойка: 135,00 грн., що нараховується за кожен день невиконання/ неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Згідно п. 3.1. Договору кредитодавець зобов`язався надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти, комісії.
ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, оскільки надало відповідачу у користування обумовлені кошти в розмірі 9 000,00 грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 14.12.2024.
Проте, відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконував, оскільки вчасно не повертав кредитні кошти та не сплачував кошти за користування кредитом, у зв`язку з чим, станом на день звернення з даним позовом до суду утворилась заборгованість у розмірі 26010,00 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 9000,00 грн.; заборгованості по процентам в розмірі 10710,00,00 грн.; заборгованості по комісії в розмірі 450,00 грн.; заборгованості по додатковій комісії в розмірі 1350,00 грн., заборгованості по неустойці за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов?язання в розмірі 4500,00 грн., що підтверджується Довідкою-розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Факт укладення між сторонами 14.12.2024 року договору № 14.12.2024-100000035 про надання кредиту у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію» відповідачем не спростовано.
Відповідно до п. 2.1. договору Товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок Клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) 5168745185533079.
Згідно з відповіддю ТОВ «Універсальні платіжні рішення», повідомлено, що на платіжну картку клієнта успішно перераховано кошти в сумі 9 000,00 грн, номер транзакції в системі іРау.ua – 594688988. 
Отже, ОСОБА_1 отримано кредитні кошти у розмірі 9 000,00 грн. на підставі укладеного з ТОВ «Споживчий центр» кредитного договору № № 14.12.2024-100000035 від 14.12.2024.
Доказів протилежного до суду не надано.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику.
Статтями 1046-1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до п.п. 3 п. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Пунктом 3 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію п.п. 3 п. 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року.
За змістом ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У ч. 4 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.
Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні ЗаконуУкраїни «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі №813/402/17 дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.
Відповідно до п. 13 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.
Аналіз ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у п. 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.
Разом з цим, п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Крім того, указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/202 в Україні введено воєнний стан, який наразі триває.
ОСОБА_1 з 22 серпня 2022 року був зарахований у ВЧ № НОМЕР_1 на посаду водія, тобто з вказаної дати і до сьогодні відповідач є військослужбовцем, що підтверджується Військовим квитком серія НОМЕР_2 (а.с. 51 зворотна сторона, 52-58). 
Крім того, відповідачем надано до суду посвідчення учасника бойових дій від 24.11.2023 року (а.с. 59).
Отже ОСОБА_1 , як військовослужбовцю, не повинні були нараховуватися проценти за кредитними договорами, оскільки на нього поширювалися пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За таких обставин, висновок місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідача відсотків, комісії та неустойки за користування кредитом є помилковим, а тому позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду, на підставі п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» про стягнення заборгованості за договором №14.12.2024-100000035 про надання кредиту від 14 грудня 2024 року за процентами у розмірі 10710 грн, комісії у розмірі 450,00 грн, додатковій комісії у розмірі 1350 грн та неустойки у розмірі 4500,00 грн., з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.
При цьому слід зауважити, що в позові ставилося питання про стягнення витрат на правничу допомогу, яке судом першої інстанції не було вирішено, проте рішення в цій частині жодною зі сторін не оспорюється, а тому суд не перевіряє цій частині правильність рішення.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з чим колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 накористь ТОВ «Споживчий центр» та зменшує цей розмірі з 2422,40 грн. до 838,15 грн, тобто пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (2422,40 грн (судовий збір сплачений за подання позовної заяви) х 34,60% (задоволені позовні вимоги у відсотковому співвідношенні) = 838,15 грн).
Крім того, оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судових витрат за оскарження рішення суду в частині стягнення відсотків, комісії та неустойки, як військовослужбовець, з позивача ТОВ «Споживчийцентр» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2376,37 грн, тобто пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (65,40%)
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кушнеренко Тамари Валеріївни– задовольнити частково.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 серпня 2025 рокускасувати в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_2 про стягнення відсотків, комісії та неустойки за договором № 14.12.2024-100000035 про надання кредиту від 14 грудня 2024року та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за процентами у розмірі 10710 грн, комісії у розмірі 450,00 грн, неустойки у розмірі 4500 грн. та додаткової комісії – 1350 грн - відмовити.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 серпня 2025 року в частині розміру судових витрат змінити, зменшивши цей розмірі з 2422,40 гривень до 838,15 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь держави судові витрати у справі, понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 2376,37 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Судді 

: