Справа № 761/11194/23
Провадження № 2-а/761/86/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Матвєєва Ю.О. розглянувши матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Головного інспектора з паркування Віняра Руслана Мироновича, Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради, третя особа: ГУ Державної казначейської служби України у м. Києві про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Головного інспектора з паркування Віняра Руслана Мироновича, Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради, третя особа: ГУ Державної казначейської служби України у м. Києві про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також судових витрат.
Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 22.02.2023р. головним інспектором з паркування відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів та оплати послуг управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Віняр Русланом Мироновичем виписано постанову у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача ОСОБА_2 та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 680,00 грн. Окрім цього, інспектором Віняр Р.М. було здійснено тимчасове затримання належного їй транспортного засобу автомобіля «Volvo XC 60», д.н.з. НОМЕР_1 шляхом евакуації на спеціальний майданчик. З діями інспектора Віняр Р.М. позивач не згодна, оскільки 22.02.2023р. керуючи автомобілем ««Volvo XC 60», д.н.з. НОМЕР_1 здійснила зупинку та стоянку по вул. Володимирська, поблизу будинку № 4, в зоні для паркування транспортних засобів, розміщеній вздовж проїзної частини вулиці, яка позначена дорожнім знаком 5.43 «Зона стоянки», а також дорожньою розміткою 1.33 (лінія синього кольору), яка згідно з Правилами дорожнього руху позначає відведені майданчики для паркування транспортних засобів, розміщені вздовж проїзної частини вулиці. Розмітку 1.33 (нанесену на асфальтовому покритті лінію синього кольору), в зоні дії якої знаходився автомобіль Позивача, чітко видно на усіх фотографіях, що були зроблені головним інспектором з паркування Віняр Русланом Мироновичем. Отже, вважає, що підстав для притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП не було, оскільки будь - якого адміністративного правопорушення вона не вчиняла, а тому вимушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
У березні 2023 року до суду надійшла зазначена адміністративна справа та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2023 року була передана до провадження судді Юзькової О.Л.
Ухвалою суду від 04.04.2023 року відкрито провадження та призначеного розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.
Згідно розпорядження т.в.о. керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Буглак Т.М. щодо повторного автоматизованого розподілу справи №01-08-1600 від 02.06.2026 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2026 року в провадження судді Матвєєвої Ю.О. надійшла адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного інспектора з паркування Віняра Руслана Мироновича, Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради, третя особа: ГУ Державної казначейської служби України у м. Києві про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.
Ухвалою суду від 04.06.2026 року адміністративний позов прийнято до розгляду та продовжено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
08.06.2026 року від представника відповідача надійшов відзив, в якому зазначено, що оскаржувана постанова винесена правомірно та з дотриманням вимог законодавства, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
11.06.2026 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 22.02.2023р. головним інспектором з паркування відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів та оплати послуг управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Віняр Р.М. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серії 1КІ № 0000849551, якою до власниці автомобіля «Volvo XC 60», д.н.з. НОМЕР_1 застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680,00 грн., а транспортний засіб тимчасово затримано та евакуйовано на штраф майданчик.
Як вбачається з постанови, транспортний засіб «Volvo XC 60», д.н.з. НОМЕР_1 , 22.02.2023р. о 17 год. 30 хв. на вул. Володимирська, 4 в м. Києві зупинено ближче 10метрів від виїзду з прилеглої території, чим порушено пункт 15.9, и) ПДР, та вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 122 КУпАП.
Розділом 15 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. № 1306 (з наступними змінами та доповненнями) встановлено, що зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватися у спеціально відведених місцях чи на узбіччі. За відсутності спеціально відведених місць чи узбіччя або коли зупинка чи стоянка там неможливі, вони дозволяються біля правого краю проїзної частини (якомога правіше, щоб не перешкоджати іншим учасникам дорожнього руху).
Пунктом 15.9 "и" Правил дорожнього руху передбачено, що зупинку заборонено ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.
Відповідно до ч.3 ст.122 КУпАП, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Позивач стверджує, що 22.02.2023 р. близько 17:15 години, керуючи автомобілем марки «Volvo XC 60», державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив зупинку та стоянку в місті Києві по вул. Володимирська, поблизу будинку № 4 в зоні для паркування транспортних засобів, розміщеній вздовж проїзної частини вулиці, яка позначена дорожнім знаком 5.43 «Зона стоянки», а також дорожньою розміткою 1.33 (лінія синього кольору), яка згідно з Правилами дорожнього руху позначає відведені майданчики для паркування транспортних засобів, розміщені вздовж проїзної частини вулиці. Розмітку 1.33 (нанесену на асфальтовому покритті лінію синього кольору), в зоні дії якої знаходився автомобіль Позивача.
В матеріалах справи містяться фотофіксації, на яких видно, що автомобіль Позивача повністю розміщений в зоні дії Розмітки 1.33 (яка являє собою нанесену на асфальтовому покритті лінію синього кольору), що згідно з Правилами дорожнього руху позначає відведені майданчики для паркування транспортних засобів, розміщені вздовж проїзної частини вулиці. На кольорових фотографіях, що були завантажені Позивачем з мобільного додатку «Київ цифровий» чітко видно дорожню розмітку, в межах якої був зупинений автомобіль Позивачки, та її колір - синій.
Крім того з матеріалів фотофіксації, безпосередньо позаду автомобіля Позивача в паркувальній зоні розміщувалася дорожня розмітка 1.10.2 (перекреслений прямокутник жовтого кольору), якою згідно з Правилами дорожнього руху позначається місце (резервний майданчик) для тимчасової зупинки транспорту екстрених служб (швидкої медичної допомоги, поліції та інших) і де заборонено стоянку інших транспортних засобів вздовж доріг, вулиць та на майданчиках для паркування. Дана розмітка 1.10.2 забороняє стоянку транспортних засобів безпосередньо на тому місці (резервному майданчику), який позначений цією розміткою, та не забороняє зупинку чи стоянку транспортних засобів за межами резервного майданчика, що відмічений розміткою.
Приблизно за 30 метрів позаду місця зупинки автомобіля Позивача був розміщений Дорожній знак 5.43 «Зона стоянки», що підтверджується фотофіксацією. Зворотну сторону цього дорожнього знаку видно також на фотографії (що є в матеріалах фотофіксації), долученій до справи Відповідачем (час зйомки фотографії 17:28:03).
Приблизно через 20 метрів попереду місця зупинки автомобіля Позивачки був розміщений Дорожній знак 5.44 «Кінець зони стоянки». Цей знак чітко видно на фотографіях, що були долучені як матеріали фотофіксації по адміністративному правопорушенню (час зйомки фотографій 17:27:50 та 17:27:55).
В інтервалі між зазначеними вище дорожніми знаками 5.43 «Зона стоянки» і 5.44 «Кінець зони стоянки» жодних дорожніх знаків, які забороняють зупинку чи стоянку транспортних засобів, не було встановлено, що підтверджується фотофіксацією.
Крім того, на офіційному веб-сайті Київської міської ради та Київської міської державної адміністрації затверджена схема організації місць для паркування в місті Києві з якої вбачається, що зона для паркування транспортних засобів по вул. Володимирська зі сторони будівлі №4 є безперервною та не має жодних розривів, зокрема навколо того місця, де був зупинений автомобіль Позивача, а місце розташування автомобіля Позивача знаходилося чітко в межах зони для паркування.
В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо наявності факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.
За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП, на думку суду, є недоведеним.
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Правова позиція щодо покладення обов`язку доказування саме на відповідача в подібних правовідносинах, викладена в постановах Верховного Суду від 08.11.2018 по справі №201/12431/16-а, від 23.10.2018 р. по справі № 743/1128/17, від 15.11.2018 р. по справі № 524/5536/17.
Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що постанова по справі про адміністративне правопорушення є необґрунтованою та такою, що не відповідає нормам КУпАП. При розгляді справи адміністративної справи про порушення Правил дорожнього руху та вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст. 122 КУпАП працівниками поліції не були з`ясовані і доведені обставини, які б свідчили, що в діях ОСОБА_1 є ознаки проступку, за який законом встановлено адміністративну відповідальність.
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що постанову серії 1КІ № 0000849551 від 22.02.2023р. про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення слід скасувати та провадження за ч. 3 ст. 122 КУпАП закрити.
Щодо вимог про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 2031,00 грн, суд зазначає наступне.
Як зазначив позивач, внаслідок вчинення неправомірних рішень і дій головного інспектора з паркування Віняра Р.М. Позивачу було завдано майнову шкоду, що складається з фактично сплачених Позивачем сум грошових коштів, в тому числі: - 340,00 грн штрафу і 34,00 грн комісії за платіж; - 1270,00 грн плати за евакуацію і 127,00 грн комісії за платіж;- 144,00 грн плати за збереження ТЗ на спеціальному майданчику і 14,40 грн комісії за платіж;-- 100,00 грн оплати за послуги таксі і 2,38 грн комісії за платіж - що були витрачені для проїзду з місця, з якого було евакуйовано автомобіль Позивача, до спеціального майданчика, куди його було евакуйовано (від вул. Володимирська, 4 до вул. Набережно-Лугова, 4).
Факт здійснення вищевказаних видатків підтверджується доказами, доданими до Позовної заяви: Квитанцією за сплату № 205014916 від 22.02.2023 р. з платіжної системи iPay.ua (що завантажена Позивачем з мобільного додатку «Київ цифровий»), Рахунком № 0С3ZSMQ-RH401I-XXMEAPVL від 22.02.2023 р. і електронним листом-квитанцією служби таксі Bolt від 22.02.2023 р., банківською випискою з рахунку Позивача за 22.02.2023 р.
Вирішуючи питання про те, чи є сплата штрафу позивачем матеріальною шкодою (збитками) у розумінні положень ЦК України, суд звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21, відповідно до якої Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу та відкрите виконавче провадження. Тому не можна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. Так само з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала.
Велика Палата Верховного Суду вважала, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109)).
З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду вважала, що відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи ЦК України про відшкодування шкоди. На ці правовідносини поширюються приписи статті 1212 ЦК України, які застосували суди першої й апеляційної інстанцій, задовольняючи позов. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, а також від 5 лютого 2020 року у справі № 910/15295/18, на яку звернув увагу Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в ухвалі про передання справи № 910/5880/21 на розгляд Великої Палати Верхового Суду.
Таким чином, суд звертає увагу позивача, що у даному випадку відсутні правові підстави для стягнення із відповідача на користь позивача суми сплаченого штрафу у розмірі 340,00 грн. саме як відшкодування матеріальної шкоди, а тому вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.
При цьому, суд роз`яснює, що позивач має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави, тобто у порядку статті 1212 ЦК України.
Також, позивачем було сплачено послуги з евакуації транспортного засобу у сумі 1270 грн. та за збереження транспортного засобу на спец. майданчику у розмірі 144,00 грн.
Відповідно ч.1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Отже, складовими елементами акту завдання шкоди є: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду; настання шкоди; причинний зв`язок між вказаними двома елементами; вина завдавача шкоди.
При цьому, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Законом визначено, що обов`язок відшкодувати завдану потерпілому шкоду покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.
Таким чином, з урахуванням положень статтей 1173, 1174 ЦК України, обов`язок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади виникає саме у держави, а не в органу державної влади, посадовою чи службовою особою якого є особа, чиїми незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю завдано шкоди.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 у справі №826/12003/16, аналіз зазначених вище правових норм свідчить про те, що якщо вимоги про відшкодування шкоди пов`язані з вимогою вирішити публічно-правовий спір, то такі вимоги підлягають розгляду за нормами КАС України.
Аналогічних висновків дійшов і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постановах у справах №761/10730/18 та №725/5833/16-ц.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у зв`язку з прийняття суб`єктом владних повноважень постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки серії від 22.02.2023р., яка підлягає скасуванню, з відповідача на користь позивача слід стягнути матеріальну шкоду в розмірі 1 414,00 грн.
Стосовно позовних вимог про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат, понесених у зв`язку зі сплатою комісії за здійснення платежів у сукупному розмірі 161,00 грн., суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки комісія була як комісія банку, а не у зв`язку із протиправними діями посадової особи відповідача.
Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне.
Згідно з положеннями ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Необхідною умовою виникнення відповідальності у вигляді обов`язку відшкодувати заподіяну майнову і немайнову шкоду є неправомірність дій або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою, вини особи у заподіянні шкоди.
Слід зазначити, що сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно (Постанова ВС від 10 червня 2021 року по справ № 640/963/19).
Позивач пояснює, що моральна шкода спричинена йому у зв`язку з необхідністю захищати свої права від неправомірного притягнення до адміністративної відповідальності. Зазначає, що незаконне винесення постанови стало причиною емоційного дискомфорту, психологічного напруження, відчуття несправедливості, а також витрат часу, зусиль та коштів на звернення до суду, підготовку документів та участь у судовому процесі. Зазначене негативно вплинуло на його загальний емоційний стан та викликало стрес.
Втім, матеріалами справи не підтверджені моральні страждання позивача, наприклад, висновком експертизи моральної шкоди, консультативними висновками лікарів тощо, а наведені ним обґрунтування моральної шкоди грунтуються виключно на його припущеннях.
Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між стверджуваними душевними та психологічними стражданнями і протиправними діями відповідача щодо винесення оскаржуваної постанови. Позивачем не доведено наявності усіх складових елементів для застосування правового механізму відшкодування моральної шкоди, а саме - відсутнє матеріальне підтвердження моральної шкоди, не розкрито її суть в цілому та не доведено її фактичне існування.
Отже, зважаючи на те, що позивачем не доведено обставини, що підтверджують заподіяння йому душевних страждань, шкоди здоров`ю чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, не зазначено, якими доказами це підтверджується, не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що за результатом судового розгляду, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, тому на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), судові витрати, понесені позивачем на сплату судового збору у розмірі 536,80 грн.
Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 7, 122, 251, 268, 283-284, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст.ст. 2, 8, 9, 72-77, 205, 241-246, 250, 286, 292, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного інспектора з паркування Віняра Руслана Мироновича, Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради, третя особа: ГУ Державної казначейської служби України у м. Києві про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити частково.
Скасувати постанову серії 1КІ № 0000849551 від 22.02.2023р. у справі про адміністративне правопорушення, щодо правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксоване у режимі фотозйомки, передбаченого ч.3 ст. 122 Кодексу винесену головним інспектором з паркування відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів та оплати послуг управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Віняр Р.М.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 122 КУпАП - закрити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)(код ЄДРПОУ 37405284) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) матеріальну шкоду у розмірі 1 414,00 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)(код ЄДРПОУ 37405284) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 536,80 грн.
В іншій частині вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Ю.О.Матвєєва 
01 липня 2026 року