Справа № 161/11342/26 
Провадження № 2-о/161/399/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2026 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :
головуючого – судді Філюк Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Романюк М.М.
заявника ОСОБА_1 ,
представника заявника ОСОБА_2 
заінтересованої особи ОСОБА_3 
представника заінтересованої особи ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа  ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису.
Заяву мотивує тим, що перебувала з ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі до 27.09.2021. Тривалий час потерпає від психологічного та фізичного насильства з боку колишнього чоловіка, оскільки проживають за однією адресою. ОСОБА_3 систематично вживає спиртні напої, після чого його поведінка стає більш агресивною. Він погрожує її життю та здоров`ю, застосовує нецензурну лексику образливого характеру, принижує її, виганяє з будинку, не дає пройти до кухні, неодноразово вчиняв фізичне насильство: душив за шию, штовхав, бив катрулею, хапав за одяг і кидав об стіну. З приводу вказаних дій вона неодноразово зерталась до органів поліції, після чого проводились профілактичні бесіди з кривдником. Окрім того, постановами суду від 24.07.2025 та від 09.03.2026 ОСОБА_3 визнано визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП.
Вважає, що на даний час, наявні обґрунтовані ризики існування вірогідності продовження вчинення кривдником домашнього насильства та підставність застосування до нього спеціальних заходів щодо протидії вчинення такого насильства.
На підставі наведеного, просить суд, прийняти рішення про видачу обмежувального припису стосовно кривдника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: 
-заборонити ОСОБА_3 спілкуватись з ліщук С.В.;
- ОСОБА_5 перебувати в місці проживання постраждалої за адресою: АДРЕСА_1 в наступних приміщеннях: заборони ОСОБА_3 перебувати у кімнаті проживання позивача цілодобово та у спільній кухні цього будинку у періоди доби: з 01 години до 02 години включно, з 04 години до 05 години включно, з 07 години до 08 години включно, з 10 години до 11 години включно, з 13 години до 14 включно, з 16 години до 17 години включно, з 19 години до 20 години включно, з 22 години до 23 години включно.
- заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань 2 метрів до визначених у п.2 місць проживання постраждалої, а також до інших місць її частого відвідування.
Ухвалою судді від 27 травня 2026 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання.
Заявник ОСОБА_1 та її представник адвокат Фурман Ю.В. вимоги заяви підтримали та просили заяву задовольнити.
Заінтересована особа ОСОБА_3 та його представника адвокат Жуковський В.В. в судовому засіданні вимоги та мотиви заяви про видачу обмежувального припису заперечили, просили відмовити в задоволенні заяви.
Заслухавши заявника, її представника, заінтересовану особу, його представника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.
Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.09.2021 року шлюб між заявницею та ОСОБА_3 розірвано. Заявник ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою також проживає її колишній чоловік ОСОБА_3 . 
Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 вказує, що вона є особою, яка зазнала домашнього насильства психологічного характеру, її кривдник – колишній чоловік ОСОБА_3 . 
Із матеріалів справи вбачається, що згідно відповідей Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області від 04.04.2023, 07.02.2026, 25.02.2026, 08.04.2026 ОСОБА_1 неодноразово зверталась на гарячу лінію «102» щодо вчинення домашнього насильства її колишнім чоловіком ОСОБА_3 . За результатами перевірки було проведено профілактичну бесіду. Постановами від 24.07.2025 року та 09.03.2026 ОСОБА_3 визнано визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП та притягнуто до адміністратвиної відповідальності.
Також, 09.05.2026 щодо ОСОБА_3 винесений терміновий заборонний припис.
Крім того, встановлено, що за зверненням ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 складались протоколи про адміністративине правопорушення за ст. 173-2 КУпАП, за результатами розгляду яких Луцьким міськрайонним судом постановами від 01.06.2023 та 27.03.2023 ОСОБА_1 притягнуто дол адміністративної відповідальності.
В постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 зроблено висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративні правопорушення та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
В постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 вказано, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи при видачі обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23 (провадження № 61-9498св23), на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначено, що "домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту".
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20) зроблено висновок, що «сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства та застосування судом до кривдника спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. У даній справі Верховний Суд, встановивши, що у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення фізичного, економічного та психологічного насильства стосовно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви. Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між подружжям та не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Сварки, непорозуміння між сторонами свідчать про наявність конфлікту, та не підтверджують факту вчинення заінтересованою особою психологічного насильства.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно із ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Заявник ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що ОСОБА_3 вчиняє щодо неї насильство психологічного та фізичного характеру, що проявляються в застосуванні щодо неї нецензурної лексики, приниженнях, образах, штовханнях, погрозах фізичною розправою, побоях.
В ході судового розгляду встановлено, що між заявником ОСОБА_1 та заінтересованою особою ОСОБА_3 тривалий час виникають конфлікти, за наслідками яких вони викликають за місцем свого постійного проживання працівників поліції щодо складення відносно кожного з них адміністративних матеріалів щодо домашнього насильства.
Таким чином, суд приходить до висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є достатніми для встановлення випадків фізичного та психологічного насильства щодо заявника, його систематичності, та ризиків вчинення такого насильства у майбутньому. 
Заявник не довела ситематичного вчинення відносно неї домашнього насильства, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо ОСОБА_3 обмежувального припису, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а саме по собі притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення не є безумовною підставою для застосування судом спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2024 року у справі № 711/6788/23.
Крім того, на думку суду, тимчасове обмеження ОСОБА_3 у користуванні будинком, у якому без відповідної реєстрації проживає заявник, є непропорційним втручанням у право ОСОБА_3 на житло, в якому він зареєстрований та проживає. А обмеження ОСОБА_3 у користуванні кухнею у визначені години та одночасна заборона наближатися до заявника на відстань 2 метри до визначених у п. 2 місць проживання заявника, а також до інших місць її частого відвідування, як це просить заявник, є взаємосуперечливими тимчасовими обмеженнями прав ОСОБА_3 , зважаючи на те, що при виконанні такого припису ОСОБА_3 може бути узагалі позбавлений можливості відвідувати як кухню, так і інші кімнати спільного користування, зважаючи на те, що вони із заявницею мешкають спільно.
Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази, суд вважає, що обставини, викладені в заяві про видачу обмежувального припису не підтверджені належними та допустимими доказами. Беручи до уваги наведені обставини, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про залишення заяви про видачу обмежувального припису без задоволення.
Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 19, 76-77, 265, 273, 293, 294, 350-5 - 350-6 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви  ОСОБА_1 , заінтересована особа – ОСОБА_3 , про видачу обмежувального приписувідмовити. 
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. 

Дата складення повного тексту рішення 29 травня 2026 року. 

Суддя Луцького міськрайонного суду 
 
Волинської області        Т.М. Філюк