ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 травня 2026 року
м. Київ

справа № 522/10798/25-Е
провадження № 61-3705св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військова частина НОМЕР_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хижняк Анастасія Володимирівна, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2025 року в складі судді Павлик І. А. та постанову Одеського апеляційного суду від 29 січня 2026 року в складі колегії суддів Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Таварткіладзе О. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , Військової частини НОМЕР_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ТЦК та СП), Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила встановити факт перебування на утриманні її загиблого брата військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 . 

Свої вимоги  ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона є рідною сестрою ОСОБА_2 , який під час проходження військової служби отримав травму, внаслідок чого загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 . 

Позивач зазначала, що у зв`язку з тяжким фінансовим становищем вона перебувала на утримані свого брата ОСОБА_2 . Вона є матір`ю малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка має серйозні проблеми зі здоров`ям, а саме вроджена вада серця, змішаний стеноз клапана легеневої артерії. Витрати на лікування та догляд за дитиною значно перевищують її щомісячний дохід, який складає 8 000,00 грн на місяць. Батько дитини загинув у 2017 році, що позбавило родину основної матеріальної підтримки. Саме підтримка брата стала основним джерелом засобів для її існування та існування її дитини.

Звертала увагу на те, що з листопада 2024 року до лютого 2025 року на її ім`я від брата ОСОБА_2 було перераховано 117 300,00 грн, що свідчить про факт її перебування на утриманні брата ОСОБА_2 .

Після загибелі брата вона звернулася до ТЦК та СП щодо виплати їй одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю брата. Однак з усної відповіді вона дізналася, що для призначення одноразової допомоги їй необхідно надати докази, які б підтверджували факт її перебування на утриманні загиблого брата, якими є судове рішення.

Встановлення зазначеного факту необхідне їй для отримання одноразової грошової допомоги, яка призначається членам сім`ї загиблого військовослужбовця. В інший спосіб, тобто позасудовий, вона не може захистити свої права. У зв`язку з чим просила задовольнити її позовні вимоги.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 16 вересня 2025 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, керувався тим, що позивач ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту перебування на утриманні рідного брата ОСОБА_2 до дня його смерті (загибелі) ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також того, що матеріальна допомога з боку загиблого була для позивача постійним та основним джерелом засобів до існування.

Одеський апеляційний суд постановою від 29 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2025 року - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішення позовних вимог є правильними, підтверджуються зібраними у справі доказами, яким суд надав належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених обставин та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Надані позивачем докази не є беззаперечним підтвердженням факту надання їй братом матеріальної допомоги, яка б була для позивача постійним і основним джерелом засобів для існування.

Факт перерахування грошових коштів не є безумовним доказом перебування позивача на утриманні брата. Позивач не довела, що такі кошти надавалися саме як засоби утримання та були для неї постійним і основним джерелом існування. Не надано також доказів перебування позивача на утриманні брата до його проходження військової служби, що могло б свідчити про сталість та системність такого утримання. Крім цього, суд врахував, що ОСОБА_1 має власний стабільний дохід.

Суд також оцінив критично доводи позивача про те, що вона сама виховує дитину з інвалідністю і через це перебуває у складному матеріальному становищі, вказавши про те, що навіть за наявності значних витрат на дитину з інвалідністю, вирішальним є не обсяг витрат, а доведеність того, що вони покривалися переважно та систематично саме за рахунок допомоги брата. Натомість матеріали справи не містять доказів того, що без цієї допомоги, позивач була позбавлена можливості забезпечувати свої базові потреби, або що її власні доходи були недостатніми для існування. Суд врахував, що допомога надавалася лише протягом чотирьох місяців, що не свідчить про тривалість і системність надання матеріальної допомоги.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

20 березня 2026 року адвокат Зубілевич С. О. Хижняк А. В. через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2025 року і постанову Одеського апеляційного суду від 29 січня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), позивач зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 592/17552/18, від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правову позицію Верховного Суду про те, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Однак, всупереч наведеній практиці Верховного Суду, суди не здійснили жодного належного аналізу співвідношення доходів заявниці та обсягу матеріальної допомоги, яка систематично надавалася їй загиблим братом.

Так суди не врахували, що середній щомісячний дохід позивача становив близько 8 000,00 грн, що є об`єктивно недостатнім для забезпечення її існування та утримання малолітньої дитини, яка має тяжкі захворювання та потребує постійного лікування. Водночас, лише за період з листопада 2024 року до лютого 2025 року заявниці було надано матеріальну допомогу на загальну суму 117 300,00 грн, що в середньому становить понад 29 000,00 грн на місяць, тобто у декілька разів перевищує її власний дохід. 

Звертає увагу на те, що саме матеріальна допомога загиблого брата була визначальною, систематичною та економічно домінуючою, а тому відповідала критерію «основного джерела засобів до існування» у розумінні статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та правових висновків Верховного Суду. Проте, суди безпідставно не здійснили такого порівняльного аналізу, не надали оцінки наданим доказам у їх сукупності та дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для встановлення факту перебування на утриманні.

Крім того, суди не надали належної оцінки доказам, що підтверджують об`єктивну потребу заявниці у сторонній матеріальній допомозі, зокрема, обставинам утримання нею малолітньої дитини, яка має тяжкі захворювання та потребує постійного лікування, що безпосередньо впливає на рівень необхідних витрат та фінансову спроможність заявниці забезпечувати належний рівень існування виключно за рахунок власних доходів.

Також позивач до касаційної скарги надала копію свідоцтва про хрещення своєї дочки, відповідно до якого ОСОБА_2 є її хрещеним батьком, а також письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 24 березня 2026 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Приморського районного суду м. Одеси

У квітні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є рідною сестрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Їх батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 22 жовтня 2024 року. 

27 лютого 2025 року ОСОБА_2 отримав політравму з ушкодженням голови та кінцівок, внаслідок чого загинув.

Після загибелі брата ОСОБА_1 особисто займалася його поховання, організацією прощальної церемонії, оформленням необхідних документів та фінансовими витратами, пов`язаними з похованням.

Відповідно до квитанцій № 028032609987, № 029592402600, № 400000068546, № 028683641648, № 030155841386, № 029601126340, № 030007187059, № 030136181377 та виписки з рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 в Акціонерному товаристві «ПУМБ», за період з 13 листопада 2024 року до 27 лютого 2025 року, ОСОБА_2 здійснював перекази грошових коштів на користь позивача, а саме: 13 листопада 2024 року - 5 800,00 грн; 16 грудня 2024 року - 20 000,00 грн; 30 січня 2025 року - 50 000,00 грн; 30 січня 2025 року - 13 000,00 грн; 30 січня 2025 року - 5 000,00 грн; 19 лютого 2025 року - 13 500,00 грн; 26 лютого 2025 року - 5 000,00 грн; 27 лютого 2025 року - 5 000,00 грн. Загальна сума перерахованих коштів за вказаний період становить 117 300,00 грн.

Згідно з відповіддю від 16 вересня 2025 року № 1780252 з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих позивачем, встановлено, що з І кварталу 2021 року до IV кварталу 2025 року ОСОБА_1 отримує постійний дохід у вигляді заробітної плати, розмір якої у 2025 році становить 12 000,00 грн щомісячно.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У справі, яку переглядає Верховний Суд, суди вирішували питання про встановлення факту перебування сестри на утриманні брата. 

Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав та інтересів заявника (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17). 

Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом, тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. 

Найбільш важливі з точки зору суспільного буття особи юридичні факти, які підлягають визнанню в судовому порядку, визначені у частині першій статті 315 ЦПК України. 

У частині першій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. 

Щодо інших юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, то їх може бути встановлено в судовому порядку, за умов, передбачених частиною другою статті 315 ЦПК України, - якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення; 
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; 
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. 

Такими самими критеріями керувалася Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 та від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22. 

Предметом розгляду в цій справі є встановлення факту перебування позивача на утриманні рідного брата ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 . Метою встановлення вказаного юридичного факту позивач зазначала призначення та отримання нею як особою, що перебувала на утриманні загиблого, одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За змістом частини першої статті 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) (тут і далі - в редакції, чинній на дату смерті ОСОБА_2 ) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно із цим Законом мають право на її отримання. 

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби. 

У пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що особам, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, а також їх смерті внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000,00 гривень.

Розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період воєнного стану під час виконання ним обов`язків військової служби не може становити менше 15 000 000,00 гривень.

Виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої у цьому пункті, здійснюється особам, зазначеним в особистому розпорядженні загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, або особам, зазначеним у частині четвертій статті 118-1 Кодексу цивільного захисту України, частині четвертій статті 98 Закону України «Про Національну поліцію» та пункті 4 статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням положень абзаців четвертого і п`ятого цього пункту.

Відповідно до статті 16-1 Закону № 2011-ХІІ у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають: 
- діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав;
- вдова (вдівець);
- батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті);
- внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли);
- жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили;
- утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 2262-ХІІ (у редакції, чинній на час смерті ОСОБА_2 ) право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). 
Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби (частина друга статті 30 Закону № 2262-ХІІ).

Відповідно до частини четвертої статті 30 Закону № 2262-ХІІ непрацездатними членами сім`ї вважаються:
а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків;
б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю;
в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та / або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю.
г) дід і бабуся - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати;
д) дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює.

Тобто непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, сестри:
1) які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років, водночас сестрам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; 
2) незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює (пункти «а», «д» частини четвертої вказаної вище норми права).

Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (частина перша статті 31 Закону № 2262-ХІІ). 

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначений у Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975, у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_2 ). 

Положеннями пункту 9 Порядку № 975 регламентовано, що до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 4 цього Порядку, належать, зокрема, утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону № 2262-XII.

У пункті 20 Порядку № 975 визначено перелік документів, які подають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога. 

Зокрема, передбачено, що особи, які не були членами сім`ї загиблого, але перебували на його утриманні, додають до заяви рішення суду, що підтверджує факт перебування заявника, який є членом сім`ї загиблого (померлого), на його утриманні, який визначається відповідно до Закону № 2262-XII, або іншого документа, що є підставою для встановлення факту перебування на утриманні та призначення пенсії в разі втрати годувальника відповідно до зазначеного Закону;

Як уже зазначалося, для цілей визначення того, чи є особа утриманцем у розумінні чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, необхідно встановити, чи має така особа право на призначення пенсії в разі втрати годувальника за приписами Закону № 2262-ХІІ.

На вищевказаному наголошено, зокрема, у пункті 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25).

Системний аналіз наведеного вище законодавства дає підстави для висновку, що станом на дату смерті ОСОБА_2 законодавець передбачив, що повнолітня сестра загиблого військовослужбовця має право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, якщо вона була утриманцем загиблого, тобто мала право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

Водночас право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262-ХІІ повнолітня сестра мала у випадку, якщо, в розумінні цього закону, була непрацездатним членом сім`ї загиблого військовослужбовця та перебувала на його утриманні.

Установивши, що позивач на момент загибелі брата була повнолітньою, а доказів, які б підтверджували її належність до категорії непрацездатних осіб, які мають право отримання пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону № 2262-ХІІ, нею не надано, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про встановлення факту перебування на утриманні загиблого брата.

При цьому суди правильно прийняли до уваги, що позивач з 2021 року до 2025 року отримує постійний дохід у вигляді заробітної плати, а допомога, яку позивач отримувала від брата, була для неї додатковою підтримкою, а не єдиним або основним джерелом засобів існування, а тому вказані обставини також не підтверджують наявність правових підстав для визнання позивача утриманкою загиблого військовослужбовця у розумінні статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 31 березня 2026 року в справі № 754/15529/24 (провадження № 61-13097св25), від 08 квітня 2026 року в справі № 274/5542/24 (провадження № 61-15551св25).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки суду не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник.

Надані заявником до касаційної скарги свідоцтво про хрещення своєї дочки, а також письмові пояснення свідків, Верховний Суд не бере до уваги, адже за правилами частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Хижняк Анастасією Володимирівною, залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко