ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/14691/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 
секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,
представники учасників справи:
позивача - Кобилецький В. В.,
відповідача - Фурман Р. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну Акціонерного товариства "Банк Альянс"
на постанову Північного апеляційного господарського суду 22.04.2026 (судді: Кропивна Л. В. - головуючий, Пономаренко Є. Ю., Барсук М. А.) та рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 (суддя Босий В. П.) у справі
за позовом Фізичної особи - підприємця Власик Ірини Григорівни
до Акціонерного товариства "Банк Альянс"
про стягнення 5 689 940,61 грн,
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень
1.1. У листопаді 2025 року фізична особа-підприємець Власик Ірина Григорівна (далі - ФОП Власик І. Г.) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Банк Альянс" (далі - АТ "Банк Альянс"/Банк) про стягнення 5 689 940,61 грн.
1.2. Позовні вимоги з посиланням на положення статей 509, 525, 526, 599, 610, 612, 625 Цивільного кодексу України обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати послуг, наданих позивачем на підставі договору про надання послуг б/н від 25.10.2023, що підтверджується актами приймання-передачі послуг за червень-жовтень 2025 року, підписаними сторонами.
1.3. У відзиві на позовну заяву АТ "Банк Альянс" просило відмовити в її задоволенні, вказуючи на неправильне тлумачення позивачем умов договору, невідповідність нарахування позивачем винагороди умовам договору, не погоджуючись також з тим, що підписання актів прийому-передачі наданих послуг є підставою для оплати послуг.
2. Короткий зміст судових рішень у справі
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.02.2026, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду 22.04.2026, позовні вимоги задоволені, стягнуто з АТ "Банк Альянс" на користь ФОП Власик І. Г. заборгованість у сумі 5 689 940,61 грн.
2.2. Суди попередніх інстанцій виходили з того, що сторонами погоджено умови договору, відповідно до яких акт приймання-передачі наданих послуг є підставою для їх оплати, при цьому підписанню такого акта передує погодження відповідачем звіту про надання послуг. При цьому станом на дату укладення договору у відповідача не виникало будь-яких заперечень щодо таких умов договору, а відтак позивач мав правомірні очікування щодо здійснення відповідачем оплати послуг за погодженими та підписаними звітами й актами приймання-передачі наданих послуг.
Суд першої інстанції, рішення якого залишено без змін судом апеляційної інстанції, відхилив доводи відповідача про те, що акти приймання-передачі наданих послуг включають комісії, не передбачені умовами договору, у зв`язку з чим, на думку відповідача, позивач самовільно розширив предмет договору та включив до актів послуги, які не тарифікуються і не підлягають оплаті, вказавши на те, що звіти, на підставі яких складено відповідні акти, були погоджені відповідачем, а самі акти приймання-передачі послуг підписані ним без будь-яких зауважень щодо їх змісту чи обсягу наданих послуг.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень
3.1. Не погоджуючись з постановою Північного апеляційного господарського суду 22.04.2026 та рішенням Господарського суду міста Києва від 11.02.2026, АТ "Банк Альянс" у касаційній скарзі просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункти 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, зазначаючи, що суди неправильно застосували норми матеріального права (статті 632, 654 Цивільного кодексу України) та порушили норми процесуального права (статті 2, 13, 42, 46, 120, 202, 269 Господарського процесуального кодексу України), а судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, оскільки розгляд справи здійснено за відсутності скаржника та відхилення його клопотання про відкладення розгляду справи.
3.1.1. Скаржник зазначає, що провівши перше засідання та ухваливши без заявника апеляційної скарги рішення за наявності легітимного прохання про відкладення, суд апеляційної інстанції поставив АТ "Банк Альянс" у завідомо програшне становище і це є порушенням права на "справедливий розгляд", що автоматично робить рішення незаконним.
Крім того, суд апеляційної інстанції мотивував відмову у відкладенні посиланням на начебто визнану обов`язковою явку сторін в ухвалі про відкриття провадження від 23.03.2026. Проте встановлення судом факту, який не відповідає дійсності (відсутність в ухвалі вимоги про обов`язкову явку), є ознакою процесуального свавілля. 
Скаржник вказує на неврахування висновків Верховного Суду, зазначаючи, що суд апеляційної інстанції застосував статтю 202 Господарського процесуального кодексу України без урахування сталих висновків Верховного Суду щодо забезпечення права на справедливий суд та принципу змагальності, а саме відмовив в клопотанні на основі вигаданого мотиву (обов`язковість явки).
Натомість у постанові Верховного Суду від 03.02.2026 у справі № 380/24311/23 судом підкреслено: "будь-яке рішення щодо відмови у відкладенні розгляду справи має бути належним чином мотивоване з урахуванням конкретних обставин та доказів. Невмотивоване ігнорування обґрунтованого клопотання призводить до порушення принципів змагальності сторін, рівності учасників процесу та права на справедливий судовий розгляд, що є порушенням права на справедливий суд у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод".
3.1.2. Заявник касаційної скарги також зазначає, що у даному у випадку судом неправильно застосовано частину 1 статті 628, статті 632, 654, частину 1 статті 903 Цивільного кодексу України та статтю 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Так, суди попередніх інстанцій стягнули з АТ "Банк Альянс" кошти за послуги, які не передбачені додатком № 1 (тарифи) до договору про надання послуг від 25.10.2023.
Суди помилково надали актам наданих послуг статус правочинів, які змінюють умови договору, що суперечить статті 654 Цивільного кодексу України, яка вимагає, щоб зміна договору вчинялася у тій самій формі, що й сам договір. Акт є лише документом бухгалтерського обліку, він не може створювати нове зобов`язання з оплати, якщо така оплата (тариф) не погоджена в договорі.
Отже, суд фактично змінив ціну договору без взаємної згоди сторін та визнав оплатними послуги, ціна яких не погоджена, що суперечить статтям 632, 903 Цивільного кодексу України.
Скаржник акцентує увагу на тому, що відповідно до сталої судової практики, зокрема висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 29.08.2018 у справі № 911/1111/15, від 04.09.2018 у справі № 826/5608/17, від 05.12.2018: у справі № 915/878/16, від 19.02.2019 у справі № 911/5309/14, від 10.03.2020 у справі № 816/1601/14, від 10.04.2020 у справі № 440/1082/19, від 03.12.2020 у справі № 440/1256/19, від 20.01.2021 у справі № 320/2038/19, від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, визначальним для вирішення спорів про стягнення заборгованості є дослідження судами фактичних правовідносин та реальності господарських операцій, незважаючи на наявність або відсутність первинних документів. Вказана судова практика закріплює принцип превалювання сутності над формою.
Підписання акта наданих послуг свідчить про факт надання послуг, але якщо вартість послуг в акті розрахована з порушенням умов договору (тарифної сітки), пріоритет мають умови договору. Акт є первинним документом, що фіксує господарську операцію, але не змінює умови договору.
У нашому випадку "форма" (підписання актів з помилковими розрахунками) суперечить "сутності" (умовам додатку № 1, який не передбачає оплату за "супроводження договору", "продовження дії гарантії", "за внесення змін", "погашення простроченої комісії" тощо).
На думку скаржника, суди помилково застосували доктрину "естопель", зазначивши, що поведінка відповідача не відповідає принципу естопель і доктрині заборони суперечливої поведінки. Проте, суд не врахував, що помилковість дій сторін у минулих періодах не створює нових зобов`язань. Те, що Банк у попередніх періодах помилково оплачував рахунки, не створює для Банку обов`язку продовжувати платити всупереч письмовим умовам договору у майбутньому. Помилковість дій сторін у минулих періодах не створює нових зобов`язань. Відсутність зауважень у попередніх періодах не позбавляє Банк права виявити помилковість розрахунків та привести розрахунки у відповідність до чинного договору. Виявлення такої помилки зараз є проявом належного фінансового контролю. Розрахунки за попередні періоди не перетворюють помилку на правило.
3.2. У відзиві на касаційну скаргу ФОП Власик І. Г. просить відмовити в її задоволенні, з підстав, наведених у відзиві, зазначаючи, зокрема, про визначення вартості послуг позивача у додатку № 1 до договору про надання послуг від 25.10.2023 № б/н та спільного складання звітів про надані послуги, що свідчить про обізнаність Банку щодо наданих послуг та їх вартості.
3.3. Банк подав до суду заперечення на відзив на касаційну скаргу, а ФЛП Власик І. Г. подала додаткові пояснення.
4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права в межах касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
4.2. Суди попередніх інстанцій установили, що 25.10.2023 між АТ "Банк Альянс" (банк) та ФОП Власик І. Г. (виконавець) укладено договір про надання послуг (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого виконавець зобов`язується надавати банку послуги щодо пошуку та залучення клієнтів - суб`єктів господарювання (юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) і фізичних осіб на обслуговування до банку, а банк оплачує надані виконавцем послуги згідно із тарифами, зазначеними у додатку № 1 до цього договору, який є невід`ємною його частиною.
Сторони у договорі також погодили такі умови:
- послуги, які надаються банку виконавцем, полягають у проведенні пошуку, аналізу та залученню потенційних клієнтів на обслуговування в банк з метою отримання ними банківських послуг (пункт 2.1 договору);
- згідно з пунктом 4.1 договору розмір винагороди, що сплачується банком виконавцю за надані послуги, визначається виходячи із тарифів винагороди виконавця, зазначених в додатку № 1 до цього договору, що є невід`ємною частиною, та зазначається в акті прийому-передачі наданих послуг (додаток № 3 до цього договору, що є його невід`ємною частиною); 
- додатком № 1 до договору передбачено надання послуг щодо туристичних гарантій, тендерних гарантій, гарантій виконання умов договорів, укладених за результатами тендеру, а також інших видів гарантій, які тарифікуються у розмірі 50 % від фактично отриманої банком комісійної винагороди від залученого виконавцем клієнта протягом дії договору, укладеного між банком та таким клієнтом;
- у пунктах 4.2 договору сторони дійшли згоди про те, що виконавець щомісячно до 10 (десятого) числа поточного місяця надає банку належним чином оформлений та підписаний виконавцем звіт про надання послуг за попередній місяць у формі додатку №2 до цього договору. У разі наявності у банку зауважень щодо наданих виконавцем послуг, банк повідомляє про це виконавця письмово протягом 2 (двох) робочих днів з дати отримання вищезазначеного звіту виконавця. Сторонами усуваються зауваження шляхом переговорів. На підставі звіту виконавця про надання послуг складається акт прийому-передачі наданих послуг (додаток № 3 до цього договору, що є невід`ємною частиною), який підписується сторонами та є підставою для оплати послуг виконавця;
- відповідно до пункту 4.3 договору банк сплачує виконавцю винагороду за надані послуги протягом п`яти робочих днів з дати підписання сторонами акта прийому-передачі наданих послуг.
Суди попередніх інстанцій установили, що на виконання умов договору позивачем оформлено та передано на підпис відповідачу звіти про надання послуг протягом червня, липня, серпня, вересня та жовтня 2025 року, які погоджені АТ "Банк Альянс", підписані уповноваженою особою та скріплені печаткою підприємства, що підтверджується відповідними протоколами створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису.
На підставі вказаних звітів сторонами підписані акти прийому-передачі наданих послуг за червень 2025 року №1 від 10.07.2025 на суму 1 027 369,40 грн, за липень 2025 року № 1 від 05.08.2025 на суму 1 515 125,82 грн, за серпень 2025 року № 1 від 03.09.2025 на суму 736 618,97 грн, за вересень 2025 року №1 від 07.10.2025 на суму 829 538,84 грн та за жовтень 2025 року № 1 від 07.11.2025 на суму 1 581 287,58 грн.
АТ "Банк Альянс" оплату за відповідними актами прийому-передачі наданих послуг не здійснень, що стало підставою для звернення позивача до суду.
4.3. Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Згідно з частиною 2 статті 901 та частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
За приписами статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. 
4.4. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, установив, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором, тоді як відповідач не заперечив щодо наданих послуг у передбачений договором спосіб, а саме протягом двох робочих днів з дати отримання звіту позивача про надання послуг за попередній місяць, на підставі якого складається акт приймання-передачі наданих послуг.
При цьому, за висновками судів, підписання відповідачем актів приймання-передачі наданих послуг за червень-жовтень 2025 року свідчить про його згоду як з обсягом наданих послуг, так і з включенням відповідних послуг до тарифікації.
Суд апеляційної інстанції відхилив доводи Банку про помилковість підписання ним актів, вказавши на те, що тривалий характер договірних відносин між сторонами та підписання відповідачем аналогічних за змістом актів приймання-передачі послуг у попередні періоди, свідчать про систематичне погодження ним звітів позивача щодо надання послуг із "супроводження договору", "продовження дії гарантії", "внесення змін" та "погашення простроченої комісії", а отже і наявність у спірних правовідносинах усіх необхідних умов для застосування доктрини естопелю, оскільки систематичне підписання відповідачем актів приймання-передачі послуг та здійснення їх оплати сформувало у позивача обґрунтовані очікування щодо подальшого належного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, тоді як подальше заперечення відповідачем обов`язку з оплати таких послуг після тривалого погодження аналогічних умов є очевидно суперечливим та несправедливим щодо іншої сторони договору.
4.5. Як вже зазначалося, АТ "Банк Альянс", оскаржуючи судові рішення у справі посилалося на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказуючи на застосування судами частини 1 статті 628, статей 632, 654, частину 1 статті 903 Цивільного кодексу України та статтю 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 29.08.2018 у справі № 911/1111/15, від 04.09.2018 у справі № 826/5608/17, від 05.12.2018 у справі № 915/878/16, від 19.02.2019 у справі № 911/5309/14, від 10.03.2020 у справі № 816/1601/14, від 10.04.2020 у справі № 440/1082/19, від 03.12.2020 у справі № 440/1256/19, від 20.01.2021 у справі № 320/2038/19, від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 стосовно того, що визначальним для вирішення спорів про стягнення заборгованості є дослідження судами фактичних правовідносин та реальності господарських операцій, незважаючи на наявність або відсутність первинних документів, зазначаючи, що акт є лише документом бухгалтерського обліку, він не може створювати нове зобов`язання з оплати, якщо така оплата (тариф) не погоджена в договорі.
4.6. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення/цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. 
Крім того посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
4.7. У справі № 911/1111/15 (постанова Верховного Суду від 29.08.2018, на неврахування висновків в якій посилається скаржник) передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд вказав на те, що первинні документи бухгалтерського та податкового обліку (податкові накладні, акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) тощо) не є достатніми доказами фактичного виконання операцій в сукупності з виявленими фактами щодо фіктивної діяльності контрагента без належної оцінки судом таких фактів та, відповідно, встановлення належного виконання зобов`язання за договором.
Схожі висновки наведені у постанові від 19.02.2019 у справі № 911/5309/14, яку Верховним Судом передано на новий розгляд для встановлення судами всіх обставин справи на підставі оцінки всіх доказів в їх сукупності.
У справі № 826/5608/17 (постанова Верховного Суду від 04.09.2018) предметом позову були вимоги фізичної особи до Державної аудиторської служби України про визнання протиправними та скасування висновків акта ревізії.
У справі № 915/878/16 (постанова Верховного Суду від 05.12.2018) передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд вказав на необхідність з`ясування реальності господарської операції та відображення операції з отримання товару у податковій звітності. 
У справі № 816/1601/14 (постанова Верховного Суду від 10.03.2020) предметом позову були вимоги Виробничо-будівельного колективного підприємства "Рассвет" до Кременчуцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області про визнання протиправними та скасування рішень.
У справі № 440/1082/19 (постанова Верховного Суду від 10.04.2020) предметом позову були вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Квант Плюс" до Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області про скасування податкових повідомлень-рішень.
У справі № 440/1256/19 (постанова Верховного Суду від 03.12.2020) предметом позову були вимоги фізичної особи про визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області.
У справі № 320/2038/19 (постанова Верховного Суду від 20.01.2021) предметом позову були вимоги Вишгородського районного комунального підприємства "Вишгородтепломережа" до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
У справі № 916/3027/21 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд оцінив подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку у їх сукупності. Натомість апеляційний суд обмежився констатацією відсутності у відповідача первинних документів на поставку товару та відсутністю трудових відносин між позивачем та ОСОБА_1 , а також доручення останньому на отримання товару від відповідача. При цьому апеляційний суд не здійснив оцінку поданих сторонами доказів у їх сукупності, що не відповідає частині 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України.
Натомість, у справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій на підставі дослідження всіх доказів у справі, що розглядається, з урахуванням доводів сторін, дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором про надання послуг, які були надані позивачем, прийняті однак не оплачені відповідачем, що не було спростовано відповідачем.
Отже, суди попередніх інстанції в повній мірі встановили фактичні обставини в цій справі та надали об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів наведених сторонами, у зв`язку з чим, відсутні підстави вважати, що обставини справи встановлено не повно чи неправильно, а, отже, і наведені позивачем доводи в касаційній скарзі не спростовують правильних по суті висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
У той же час посилання позивача на неврахування судами попередніх інстанції висновків Верховного Суду, викладених у наведених ним постановах, не свідчить про те, що суди, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, допустили неправильне застосування норм матеріального права або порушили норми процесуального права.
Як вже зазначалося, помилково посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми права, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Тому цитування скаржником окремих висновків суду касаційної інстанції, викладених у постановах у справах, фактичні обставини в яких є відмінними, а правовідносини - неподібними до правовідносин, що склалися у справі, яка розглядається, не є належним правовим обґрунтуванням передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підстави касаційного оскарження.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
4.8. Щодо доводів заявника касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права, а саме здійснення розгляду справи за відсутності представника Банку за наявності поданого ним клопотання про відкладення розгляду справи та неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду від 03.02.2026 у справі № 380/24311/23, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України передбачені наслідки неявки в судове засідання учасника справи та передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з пунктом 2 частини 2 вказаної норми суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстави першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши клопотання представника відповідача, зазначив, що у клопотанні заявник посилається на перебування у відрядженні за межами міста Києва, однак не наводить обґрунтування неможливості участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду або забезпечення явки іншого представника Банку, отже причини неявки не є поважними.
Суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, оскільки явка сторін не визнавалася обов`язковою, а матеріали справи містять доводи Банку, викладені ним, зокрема, в апеляційній скарзі та відповіді на відзив на апеляційну скаргу.
Посилання заявника на постанову Верховного Суду від 03.02.2026 у справі № 380/24311/23 не свідчать про неврахування судом висновків Суду, оскільки підставою скасування постанови суду апеляційної інстанції у вказаній справі було не наведення судом мотивів неврахування зазначених у клопотанні про відкладення розгляду справи причин як поважних та неможливості відкладення розгляду справи, у зв`язку з заявленим клопотанням.
Натомість у справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції, здійснюючи перегляд рішення місцевого суду, визнав неповажними причини неявки представника Банку у судове засідання, в яке явка не визнавалася обов`язковою, з урахуванням надання відповідачем пояснень та заперечень щодо позовних вимог, навівши відповідні обґрунтування.
4.9. Колегія суддів вважає, що аргументи заявника касаційної скарги фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків судів, покладених в основу судових рішень, стосуються виключно незгоди зі встановленими судами обставинами справи та рішеннями судів та фактично зводяться до переоцінки доказів та встановлення інших, ніж встановлені місцевим та апеляційним господарськими судами, фактичних обставин задля ухвалення іншого рішення по суті заявлених позовних вимог, тобто рішення про задоволення позову.
4.10. Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Про це зазначено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19.
Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
Разом з тим наведені скаржником у касаційній скарзі висновки суду касаційної інстанції щодо доказів та доказування мають загальний характер і Верховний Суд не вбачає жодної невідповідності їм висновків судів першої та апеляційної інстанцій в частині дослідження та надання оцінки доказам, доводам сторін, дотримання судами стандартів доказування, обґрунтованості судових рішень.
Отже, наведені скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційної скарги.
5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
5.1. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
5.2. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
5.3. З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову є правильними по суті і підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - залишенню без задоволення.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Банк Альянс" на постанову Північного апеляційного господарського суду 22.04.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 910/14691/25, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити. 
2. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Альянс" залишити без задоволення.
3. Постанову Північного апеляційного господарського суду 22.04.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 910/14691/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак