27.04.26
22-ц/812/864/26
Провадження №22-ц/812/864/26 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року м. Миколаїв 
справа № 489/4273/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Шаманської Н.О.,
суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б., 
переглянувши в апеляційному порядку без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) цивільну справу 

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС»
до
ОСОБА_1 
про стягнення кредитної заборгованості
за апеляційною скаргою
Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС»
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене суддею Кузьменком В.В., 12 лютого 2026 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена,
у с т а н о в и в:
У травні 2025 року ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 28 січня 2024 року між ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1339-1392 на суму 10000 грн.
Кредитний договір укладено у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора С6708. 
Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту - 10000 грн.; строк кредитування-300 днів; базовий період - 21 день; знижена % ставка - 2,50% в день; стандартна % ставка -2,50% в день. 
Згідно умов кредитного договору, позивач виконав свій обов`язок та перерахував 28 січня 2024 року ОСОБА_1 за допомогою систем LiqPay грошові кошти у розмірі 10000 грн. на банківську карту № НОМЕР_1 відповідачки. 
Відповідачкою жодного платежу на погашення заборгованості за кредитним договором не здійснено.
Станом на 25 квітня 2025 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором становить: 85000 гривень, а саме: прострочена заборгованість за кредитом - 10000 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами 75000 гривень.
ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» частково списало заборгованість ОСОБА_1 за нарахованими процентами у розмірі 35000 грн.
Посилаючись на зазначене, ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» просило стягнути з ОСОБА_1 кредитну заборгованість у розмірі 50000 грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту -10000 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом – 40000 грн. 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» загальну суму заборгованості за кредитним договором № 1339-1392 від 28 січня 2024 року в розмірі 25000 грн (10000 грн – тіло кредиту, 15000 грн – проценти). Розподілено судові витрати.
В апеляційній скарзі ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно частково задовольнив позов в частині стягнення процентів, так як при укладенні кредитного договору, сторонами належним чином було погоджено розмір стандартної процентної ставки, а саме: 2,50 проценти за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку дії договору. ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» здійснювало нарахування по процентам за користування кредитом в межах строку дії договору, погодженого сторонами.
ОСОБА_1 погодилась з умовами договору, користувалась кредитними коштами, правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладення кредитного договору протягом чотирнадцяти днів не скористалась. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Зазначала, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимога позивача про стягнення процентів за користування кредитом у зазначеному в позові розмірі є явно завищеною, не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності. Посилалась правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже справа розглядалась судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 28 січня 2024 року між ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" та відповідачкою укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1339-1392. ОСОБА_1 було надано одноразовий ідентифікатор С6708, для підписання кредитного договору. Відповідно до умов кредитного договору позивач взяв на себе зобов`язання надати відповідачці кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту – 10000 грн.; строк кредитування - 300 днів; базовий період - 21 день; знижена % ставка - 2,5%в день; стандартна % ставка - 2,5% в день.
28 січня 2024 року позивачем за допомогою систем LiqPay перераховано ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10000 грн. на її банківську карту № НОМЕР_1 . Відповідачка в рахунок погашення заборгованості не здійснила жодного платежу.
Згідно розрахунку заборгованості, доданого позивачем до позову, станом на 25 квітня 2025 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором становить: 85000 гривень, а саме: прострочена заборгованість за кредитом - 10000 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами 75000 гривень.
Позивачем було застосовано до позичальника Програму лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме частково списано заборгованість ОСОБА_1 за нарахованими процентами у загальній сумі 35000 грн. за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 50000 грн.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
В силу частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
З матеріалів справи вбачається, що договір №1339-1392 від 28 січня 2024 року укладено в електронній формі.
Тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Статтею 11 цього ж суду передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства. 
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
З урахуванням наведеного, а саме, що кредитний договір 28 січня 2024 року укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а також наявності достатніх доказів, що грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), який належить відповідачу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту його укладання.
Позивач просив стягнути частину заборгованості за кредитним договором у сумі 50000 грн, яка складається з простроченої заборгованості за кредитом – 10000 грн, простроченої заборгованості за процентами – 40000 грн.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що розмір нарахованої позивачем заборгованості по процентам значно перевищує розмір простроченої заборгованості, тому дійшов висновку про часткове стягнення процентів у розмірі 15000 грн.
Колегія суддів не повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до пункту 4.10 укладеного сторонами договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на залишок неповерненої суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту до дати фактичного повернення всієї суми кредиту за стандартною процентною ставкою 2.50% за кожен день користування кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом всього строку дії цього Договору, за виключення строку використання права користування Кредитом за Зниженою та/або Пільговою ставкою). 
Знижена процентна ставка 2.50% (дві цілих, п`ятдесят сотих сотих відсотки(-ів)) (право користування Кредитом за вказаною процентною ставкою згідно умов, визначених п. 10.1 -10.3 цього Договору).
Пунктом 2.3. укладеного сторонами договору передбачено Базовий період строку кредитування, який складає 30 календарних днів з дня видачі кредиту, протягом якого може бути використано право користування Кредитом за Пільговою процентною ставкою.
У пункті 4.12. Договору вказано, що строк кредитування, тобто, строк на який надається Кредит Позичальнику, становить 300 календарних днів (до 22 листопада 2024 року) з моменту перерахування Кредиту Позичальнику. Строк Договору є рівним Строку кредитування.
Отже, з умов Договору вбачається, що сторони погодили, що Базовий період строку кредитування, є строком протягом якого, може бути використане право користування кредитом за пільговою (2.50%) ставкою і триває з дати видачі кредиту – 28 січня 2024 року до 22 листопада 2024 року, натомість загальний строк кредитування це строк, на який надається кредит та триває протягом 300 днів з моменту надання позичальнику кредитних коштів.
Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до умов Договору отриманий відповідачкою на його підставі кредит є споживчим.
Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначається Закону України «Про споживче кредитування».
Стаття 8 ЗУ «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %, була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-XI «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5 %; протягом наступних 120 днів 1,5 %. 
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за процентами станом на 25 квітня 2025 року становила 75000 грн. у період (загалом 300 днів) з 28 січня 2024 року по 22 листопада 2024 року (включно) відсотки нараховувались за процентною ставкою 2,50 %.
Умови договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1339-1392, який укладений 28 січня 2024 року, мають відповідати вимогам частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження розміру денної процентної ставки з урахуванням приписів пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень цього закону.
У кредитному договорі № 1339-1392 від 28 січня 2024 року зазначена денна процентна ставка, що дорівнює 2,5% (підпункт 4.10) без застереження періоду застосування такого розміру денної процентної ставки.
Апеляційний суд з урахуванням наведених положень Закону України «Про споживче кредитування» звертає увагу на неприпустимість ототожнення терміну «денна процентна ставка» та обраного сторонами у Договорі порядку нарахування процентів за користування кредитом, визначеного як проценти «в день». 
Згідно із частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. 
За такого умови Договору про визначення денної процентної ставки на рівні 2,50%, починаючи з 22 квітня 2024 року, обмежують права споживачки ОСОБА_1 порівняно з вимогами закону щодо граничного розміру денної процентної ставки, а тому є нікчемними з дня укладання Договору.
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).
Оскільки у частині 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» наявний прямий припис про нікчемність умов договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, то не потребується визнання в судовому порядку таких умов Договору нікчемними. 
Натомість відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Суд першої залишив поза увагою наведені вище положення ЦК України та Закону України «Про споживче кредитування» та не зробив висновок про нікчемність умов Договору щодо денної процентної ставки на рівні 2,50%, починаючи з 22 квітня 2024 року, яка є недійсною з моменту вчинення Договору.
Так, згідно із частиною 4 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях.
Частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що для цілей обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
За такого проценти за користування кредитом (їх розмір за весь строк кредитування) є невід`ємною складовою розрахунку денної процентної ставки, тому у разі не визначення сторонами Договору значення денної процентної ставки відсутні підстави для визнання погодженими розміру процентів за користування кредитом, починаючи з 22 квітня 2024 року (у цій справі це проценти за кожен день).
Щодо визначення судом розміру процентної ставки.
В апеляційній скарзі ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» просило стягнути з відповідачки 40000 грн. процентів за користування кредитними коштами, які розраховано із застосуванням розміру процентів, що дорівнює 2,5% в день за весь строк кредитування, проте з таким розрахунком процентів за користування кредитом колегія суддів не може погодитись, оскільки процентна ставка за користування кредитом на рівні 2,5% в день після 22 квітня 2024 року суперечить вимогам ЗУ « Про споживче кредитування» .
Так, виходячи з вище викладеного, у суду є підстави для обрахування процентів за користування кредитом за визначеною у кредитному договорі ставкою -2,50% починаючи з 28 січня 2024 року по 22 квітня 2024 року – за 85 днів, що становить 21250 грн. (10000х2,50%х85днів).
За такого за встановлених у справі обставин та враховуючи наведені у цій постанові положення закону, що регулює правовідносини у сфері споживчого кредитування колегія суддів доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення процентів за користування кредитом мають бути задоволені частково - в сумі 21250 грн., а тому частково приймає доводи апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог (стягнення зменшеної ніж розрахованої позивачем суми заборгованості за процентами) ухвалено внаслідок невірної оцінки наявних у справі доказів та неправильного застосування судом першої інстанції норм права, що регулюють кредитні відносини, є підстави, передбачені пунктами 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, для зміни рішення та стягнення з відповідачки на користь позивача 31250 грн. (10000 грн. основного боргу + 21250 грн. процентів за користування кредитом). 
Тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково. 
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду змінено - наявні підстави для розподілу судових витрат. 
Рішення суду в частині стягнення судового збору також підлягає зміні, а саме з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» слід стягнути витрати по сплаті судового збору, понесені в суді першої інстанції у розмірі 1514 гривень.
Крім того, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 2271 гривня.
Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2026 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 1339-1392 від 28 січня 2024 року у розмірі 31250 гривень, яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом - 10000 гривень; простроченої заборгованості за нарахованими процентами - 21250 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» витрати по сплаті судового збору, понесені в суді першої інстанції у розмірі 1514 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» витрати по сплаті судового збору, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 2271 гривня.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: Т.М.Базовкіна

Т.Б.Кушнірова

Повний текст постанови складено 27 квітня 2026 року.