П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/1028/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шуляк Любов Анатоліївна 
Суддя-доповідач - Томчук А.В. 
02 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирського апеляційного суду про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Житомирського апеляційного суду з вимогами:
- визнати протиправним і скасувати наказ Житомирського апеляційного суду від 06.01.2025 № 10-к у частині встановленого розміру надбавки за вислугу років державної служби начальнику відділу з розгляду звернень управління документального забезпечення та контролю Житомирського апеляційного суду ОСОБА_1 на 2025 рік, а саме у період з 01 січня 2025 року на рівні 30 % місячного посадового окладу;
- зобов`язати Житомирський апеляційний суд здійснити перерахунок та виплачувати - начальнику відділу з розгляду звернень управління документального забезпечення та контролю Житомирського апеляційного суду ОСОБА_1 надбавки за вислугу років державної служби з 1 січня 2025 року відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України "Про державну службу", а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, тобто 50 відсотків посадового окладу.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25.03.2026 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 . Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що дана справа є типовою, та з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2026 у зразковій справі № 240/7215/24, дійшов висновку, що при встановленні позивачу розміру надбавки за вислугу років державної служби на 2025 рік відповідач правомірно керувався пунктом 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України від 19.11.2024 № 4059-IX «Про Державний бюджет України на 2025 рік».
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25.03.2026 та ухвалити нове рішення, яким визнати протиправним і скасувати наказ Житомирського апеляційного суду від 06.01.2025 № 10-к у частині встановленого розміру надбавки за вислугу років державної служби у період з 01.01.2025 на рівні 30 % місячного посадового окладу; зобов`язати Житомирський апеляційний суд здійснити перерахунок та виплатити надбавку за вислугу років державної служби з 01.01.2025 по 31.03.2025 відповідно до частини 1 статті 52 Закону України «Про державну службу», а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, тобто 50 відсотків посадового окладу.
В обґрунтування апеляційної скарги її автор зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Вказує, що посилання суду на постанову Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі від 19.02.2026 (справа № 240/7215/24) є необґрунтованим, оскільки зазначена постанова стосується 2024 року, тоді як спірні правовідносини виникли у 2025 році. Зазначає, що періоди застосування правових норм у період з 01.01.2024 по 31.3.2025 та з 01.04.2025 до кінця 2025 року є різними. Посилається на рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 № 6-рп/2007, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 27.11.2008 у справі № 1-37/2008, від 28.08.2020 № 10-р/2020, якими визначено, що закон про Державний бюджет має особливий предмет регулювання і не може бути інструментом для коригування обсягів прав, визначених іншими законами. Вважає, що зміна змісту матеріальних гарантій державної служби була здійснена не шляхом внесення змін до профільного закону, а через норму закону про Державний бюджет, який за своєю природою має тимчасовий та процедурно-фінансовий характер.
Житомирський апеляційний суд своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, хоча матеріали адміністративної справи містять докази повідомлення останнього про відкриття апеляційного провадження у справі.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
З урахуванням приписів статті 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на посаді державного службовця в Житомирському апеляційному суді - обіймає посаду начальника відділу з розгляду звернень управління документального забезпечення та контролю Житомирського апеляційного суду.
Наказом керівника апарату Житомирського апеляційного суду від 06.01.2025 № 10-к «Про встановлення надбавки за вислугу років на державній службі на 2025 рік» ОСОБА_1 встановлено надбавку за вислугу років державної служби на 2025 рік з 01 січня 2025 року на рівні 2 % посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 % посадового окладу.
Позивач, вважаючи зазначений наказ протиправним в частині встановленого розміру надбавки за вислугу років, звернулась до суду з цим адміністративним позовом, посилаючись на те, що відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII розмір надбавки за вислугу років повинен становити 3 % за кожний рік стажу державної служби, але не більше 50 % посадового окладу.
Приписами частин першої - третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус державного службовця та коло його основних прав, гарантій і обов`язків визначено у Законі України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII, в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 889-VIII державний службовець має право, зокрема, на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).
Частиною першою статті 50 Закону № 889-VIII визначено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
Згідно із частиною другою статті 50 Закону № 889-VIII заробітна плата державного службовця складається, зокрема, з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).
Надбавка за вислугу років є складовою обов`язкової частини заробітної плати державного службовця та згідно із частиною першою статті 46 Закону № 889-VIII обумовлена досягненням особою певного стажу державної служби.
Розмір такої надбавки за приписами частини першої статті 52 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній до 01.04.2025) визначався на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Водночас 01.01.2025 набрав чинності Закон України від 19.11.2024 № 4059-IX «Про Державний бюджет України на 2025 рік» (далі - Закон № 4059-IX), у пункті 11 розділу «Прикінцеві положення» якого законодавець визначив, що у 2025 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад, з урахуванням класифікації посад, проведеної у 2024 році.
Згідно з пунктом 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059-IX у 2025 році надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. При цьому визначено, що норми Закону України «Про державну службу» щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2026 за результатами розгляду зразкової адміністративної справи № 240/7215/24 сформулювала правові висновки щодо застосування аналогічних за змістом положень пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України від 09.11.2023 № 3460-IX «Про Державний бюджет України на 2024 рік» (далі - Закон № 3460-IX), якими було встановлено ідентичне регулювання розміру надбавки за вислугу років для державних службовців у 2024 році.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що нарахування та виплата у 2024 році державним службовцям надбавки за вислугу років має відбуватися з урахуванням вимог пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX, який зупинив дію приписів Закону № 889-VIII у частині оплати праці державних службовців і неконституційним у встановленому законом порядку не визнавався, а отже, підлягав застосуванню розпорядником бюджетних коштів.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що у спірних правовідносинах немає колізії, а відтак немає потреби у віднайденні механізму її подолання, оскільки є пряма норма Закону № 3460-IX, яка зупинила дію норми Закону № 889-VIII та чітко врегульовує особливості оплати праці певних категорій державних службовців, що виключає потребу у відшукуванні іншої норми права для регулювання цих відносин.
Додатково Велика Палата Верховного Суду дослідила питання комплексного впровадження реформи оплати праці державних службовців і констатувала, що зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі відбулося одночасно зі зростанням посадового окладу, що мало на меті підвищити незалежність цієї категорії державних службовців, збільшити привабливість посад державної служби та зробити конкурентоспроможною оплату праці державних службовців у порівнянні з приватним сектором. Саме лише зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі не спричинило звуження соціальних гарантій і зменшення загального розміру грошової винагороди таких працівників, а є складовим елементом послідовного та виваженого підходу держави до поступового підвищення конкурентоспроможності заробітних плат на посадах державної служби.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів вважає, що зазначені правові висновки Великої Палати Верховного Суду є релевантними до спірних правовідносин у даній справі, оскільки пункт 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059-IX містить аналогічне за змістом та механізмом правове регулювання щодо розміру надбавки за вислугу років на 2025 рік, що й пункт 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX щодо 2024 року.
Щодо доводів апелянта про те, що посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі від 19.02.2026 є необґрунтованим, оскільки зазначена постанова стосується 2024 року, тоді як спірні правовідносини виникли у 2025 році, колегія суддів зазначає наступне.
Дійсно, постанова Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 240/7215/24 стосується правовідносин 2024 року та застосування Закону № 3460-IX. Проте правові висновки, сформульовані у цій постанові, стосуються принципового питання - правомірності встановлення законом про Державний бюджет особливостей оплати праці державних службовців, зокрема розміру надбавки за вислугу років, відмінного від передбаченого Законом № 889-VIII. Оскільки пункт 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059-IX містить ідентичний за змістом та правовим механізмом припис щодо 2025 року, правові висновки Великої Палати Верховного Суду підлягають застосуванню до спірних правовідносин у даній справі.
Щодо посилань апелянта на рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 № 6-рп/2007, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 27.11.2008 у справі № 1-37/2008, від 28.08.2020 № 10-р/2020, якими визначено, що закон про Державний бюджет має особливий предмет регулювання і не може бути інструментом для коригування обсягів прав, визначених іншими законами, колегія суддів зазначає, що ці доводи були предметом дослідження Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 240/7215/24, яка, оцінюючи їх у сукупності з іншими обставинами, дійшла висновку про правомірність застосування відповідних положень бюджетного закону. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що зміни щодо розміру надбавки за вислугу років на державній службі в сукупності зі збільшенням посадового окладу не є проявом очевидного свавілля та в кінцевому результаті не призвели до реального порушення будь-яких прав позивача як державного службовця.
Апеляційний суд також враховує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо впровадження єдиних підходів в оплаті праці державних службовців на основі класифікації посад» від 11.03.2025 № 4282-IX (далі - Закон № 4282-IX), який набрав чинності 01.04.2025, внесені зміни до статті 52 Закону № 889-VIII, яку викладено в такій редакції: «Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотки посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу».
Таким чином, з 01.04.2025 безпосередньо Закон № 889-VIII (профільний закон) передбачає нарахування та виплату надбавки за вислугу років у розмірі, ідентичному визначеному пунктом 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059-IX, що додатково підтверджує послідовність та системність підходу законодавця до реформування оплати праці державних службовців і спростовує доводи апелянта про тимчасовий та процедурно-фінансовий характер відповідних змін.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що при встановленні ОСОБА_1 розміру надбавки за вислугу років державної служби на 2025 рік відповідач правомірно керувався пунктом 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059-IX, а тому підстави для визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу в частині встановленого розміру надбавки за вислугу років відсутні.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статей 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до положень статті 139 КАС України не здійснюється. 
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 березня 2026 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.  

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Савицька Н.В.