ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 травня 2026 року
м. Київ

справа № 345/1982/24

провадження № 61-8350св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ІС-ТРАНС»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарас Володимирович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2025 року у складі судді Юрчака Л. Б. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року у складі колегії суддів: Томин О. О., Бойчука І. В., Пнівчук О. В.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ІС-ТРАНС» (далі - ТОВ «ІС-ТРАНС») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т. В., про визнання недійсним договорів позики та іпотеки, припинення обтяження.

Позовна заява мотивована тим, що16 лютого 2024 року до ТОВ «ІС-ТРАНС» надійшла вимога ОСОБА_1 про усунення порушення основного зобов`язання та умов договору іпотеки. З цієї вимоги ТОВ «ІС-ТРАНС» стало відомо про те, що 25 серпня 2020 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та товариством (позичальник) було укладено договір позики, згідно з пунктом 1 якого позикодавець передала позичальнику безоплатно у власність грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, що на день укладення цього договору становило 821 700 грн, строком до 31 грудня 2021 року, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у термін та на умовах, визначених цим договором. Для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 25 серпня 2020 року сторони уклали договір іпотеки від 03 жовтня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т. В. за реєстровим № 4032.

Стверджувало, що про укладення договору позики від 25 серпня 2020 року та договору іпотеки від 03 жовтня 2020 рокутовариство дізналося вперше із отриманої вимоги, оскільки жодних грошових коштів у розмірі 30 000 доларів США, що на день укладення цього договору становило 821 700 грн, ані в будь-якій іншій сумі ТОВ «ІС-ТРАНС» від ОСОБА_1 не отримувало, про що свідчать дані балансу за період дев`яти місяців 2020 року, а також довідка, видана ТОВ «ІС-ТРАНС» за підписом директора ОСОБА_4 від 15 березня 2024 року, сформована відповідно до даних балансів та виписок з банківських рахунків товариства за період з 25 серпня 2020 року до 15 березня 2024 року.

Після звернення за роз`ясненнями до єдиного засновника ТОВ «ІС-ТРАНС» -  ОСОБА_2 , було встановлено, що ОСОБА_2 , як фізична особа, у серпні 2020 року позичив грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США на особисті потреби у ОСОБА_5 - батька ОСОБА_1 , з яким перебував у близьких дружніх відносинах протягом тривалого часу. 

Грошові кошти ОСОБА_2 зобов`язався повернути до грудня 2021 року. Згодом ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_2 з проханням укласти з його донькою - ОСОБА_1 договір позики на суму 30 000 доларів США та забезпечити такий договір іпотекою майна, що належить ТОВ «ІС-ТРАНС», на що ОСОБА_2 погодився.

Відтак ОСОБА_2 , будучи єдиним засновником ТОВ «ІС-ТРАНС», не повідомивши нікого про своє рішення, зокрема, ОСОБА_4 , яка на той час була керівником товариства, 03 жовтня 2020 року на прохання ОСОБА_5 прибув до контори приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріально округу Личука Т. В., де уклав договір позики (датувавши його 25 серпня 2020 року) та договір іпотеки.

Про те, що оспорювані договори були укладені в один день свідчать невідповідності, які містяться у самих договорах:, а саме: у договорі позики, укладеному начебто 25 серпня 2020 року, є посилання на рішення учасника ТОВ «ІС-ТРАНС» № 5/20 від 25 вересня 2020 року, тобто прийняте через місяць після укладення договору позики; у договорі іпотеки від 03 жовтня 2020 року сторони посилаються на те ж саме рішення; у пункті 1.1 договору іпотеки зазначено, що як забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 03 жовтня 2020 року (оскільки фактично фіктивний договір позики було укладено саме 03 жовтня 2020 року) було передано нерухоме майно.

Посилалося на те, що договір позики від 25 серпня 2020 року є недійсним з підстав, передбачених статтями 92, 203, 215, 234, 317, 355, 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а договір іпотеки від 03 жовтня 2020 року є недійсним відповідно до статті 18 Закону України «Про іпотеку», а також у зв`язку із тим, що вчинений учасником ТОВ «ІС-ТРАНС» без відповідних повноважень, за відсутністю згоди уповноваженого органу управління ТОВ «ІС-ТРАНС» на передачу майна в іпотеку та всупереч інтересів товариства.

Ураховуючи наведене, ТОВ «ІС-ТРАНС» просило суд: 
- визнати недійсним договір позики від 25 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ІС-ТРАНС»;
- визнати недійсним договір іпотеки від 03 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ІС-ТРАНС», посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т. В. за реєстровим № 4032;
- припинити обтяження та вилучити (скасувати) запис про державну реєстрацію іпотеки від 03 жовтня 2020 року № 38495808, внесений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 жовтня 2020 року з індексним номером 54399407, на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1953895326104.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року, позов ТОВ «ІС-ТРАНС» задоволено.
Визнано недійсним договір позики від 25 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ІС-ТРАНС».
Визнано недійсним договір іпотеки від 03 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ІС-ТРАНС», посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т. В. за реєстровим № 4032.
Припинено обтяження та вилучено (скасовано) запис про державну реєстрацію іпотеки від 03 жовтня 2020 року № 38495808, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54399407 від 03 жовтня 2020 року приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Т. В. на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1953895326104.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що правильною датою укладення договору позики є саме 03 жовтня 2020 року, а не 25 серпня 2020 року. Оскільки з 21 вересня 2020 року директором ТОВ «ІС-ТРАНС» була призначена ОСОБА_4 , тому 03 жовтня 2020 року ОСОБА_2 , будучи учасником ТОВ «ІС-ТРАНС», не мав повноважень на укладення цього договору від імені товариства, що є підставою для визнання договору позики від 25 серпня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ІС-ТРАНС», недійсним.

Районний суд урахував, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують отримання ТОВ «ІС-ТРАНС» у позику від ОСОБА_1 30 000 доларів США, а в записі в розписці під договором позики: «Грошові кошти в сумі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США отримав у повному обсязі» не зазначено хто саме отримав грошові кошти, від кого вони отримані, не зазначено дату отримання коштів, а також відсутній підпис одержувача.

Оскільки договір іпотеки від 03 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ІС-ТРАНС», посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т. В. за реєстровим № 4032, є похідним від договору позики та укладений з метою забезпечення виконання недійсного договору, тому такий договір також слід визнати недійсним.

Позовна вимога про припинення обтяження та вилучення (скасування) запису про державну реєстрацію від 03 жовтня 2020 року № 38495808 на нерухоме іпотечне майно є похідною від позовної вимоги про визнання недійсними договору позики та договору іпотеки недійсними, а тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, її задовольнив.

Суди попередніх інстанцій відхилили посилання ОСОБА_1 на порушення правил територіальної юрисдикції (підсудності) при вирішення витання про відкриття провадження у справі та необхідність розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання відповідача, оскільки у вказаній справі пред`явлено декілька позовних вимог, пов`язаних між собою, на одну з яких поширюється виключна підсудність (визнання договору іпотеки недійсним). У даному випадку застосовуються правила виключної підсудності, так як предметом спору є договір іпотеки нерухомого майна.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2025 року, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «ІС-ТРАНС» відмовити, закрити провадження у справі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та рух справи

У липні 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 липня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У вересні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкового висновку про задоволення позову ТОВ «ІС-ТРАНС».

Зазначає, що при укладенні оспорюваних договорів позики та іпотеки засновник та єдиний учасник ТОВ «ІС-ТРАНС» - ОСОБА_2 надав всі необхідні документи для їх укладення, зокрема: Статут товариства та рішення учасника ТОВ «ІС-ТРАНС» від 25 вересня 2020 року № 5/20, відповідно до якого  ОСОБА_2 , як єдиний учасник товариства, вирішив укласти з нею оспорювані правочини. Відтак, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність у ОСОБА_2 повноважень на укладення договорів позики та іпотеки є помилковими.

При цьому позивач не надав жодних доказів на підтвердження того, що їй було відомо про будь-які обмеження засновника та єдиного учасника товариства - ОСОБА_2 , як вищого органу його управління, на укладення оспорюваних договорів. 

На думку заявника, договір позики є належним та допустимим доказом факту передачі нею грошових коштів у розмірі 30 000 доларів США у позику ТОВ «ІС-ТРАНС» через його засновника та єдиного учасника - ОСОБА_2 . Невідображення зазначеної позики в бухгалтерському обліку товариства не спростовує фактів підписання такого договору та отримання готівкових коштів.

Факт передачі вказаних грошових коштів підтверджується змістом самого договору позики, власноручним написом ОСОБА_2 на договорі та печаткою товариства, дійсність яких ніким не оспорюється. При цьому позивач не довів підстав, передбачених статтями 203, 215, 234 ЦК України, для визнання недійсним оспорюваного договору позики.

Посилається на те, що вказану справу слід розглядати за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України, а висновки судів попередніх інстанцій про застосування до спірних правовідносин правил виключної підсудності (частина перша статті 30 ЦПК України) є помилковими, оскільки згідно із частиною сьомою статті 30 ЦПК України у випадку об`єднання позовних вимог щодо укладання, зміни, розірвання і виконання правочину з вимогами щодо іншого правочину, укладеного для забезпечення основного зобов`язання, спір розглядається судом за місцезнаходженням відповідача, який є стороною основного зобов`язання.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У серпні 2025 року ТОВ «ІС-ТРАНС» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначило, що доводи ОСОБА_1 викладені у касаційній скарзі, є необґрунтованими, підстави для скасування оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій, які відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України, відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Між ОСОБА_1 (позикодавець) та ТОВ «ІС-ТРАНС» в особі засновника та єдиного учасника товариства - ОСОБА_2 (позичальник), який діє на підставі Статуту ТОВ «ІС-ТРАНС» та рішення учасника ТОВ «ІС-ТРАНС» від 25 вересня 2020 року № 5/20, був укладений договір позики, дата укладення якого зазначена 25 серпня 2020 року (том 2, а. с. 28-29).

Згідно з пунктом 1 договору позики позикодавець передає позичальнику безоплатно у власність грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, що на день укладення цього договору відповідно до курсу Національного банку України еквівалентно 821 700 грн, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Відповідно до пункту 5.1 договору позики позичальник зобов`язаний повернути всю позику не пізніше 31 грудня 2021 року.

За змістом пункту 5.2 договору позики сторони погодили, що для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором він передає в іпотеку нерухоме майно - нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якої входить: прохідна, загальною площею 25,9 кв. м, зазначена на плані літерою «И»; склад, загальною площею 608,9 кв. м, зазначений в плані літерою «К»; склад, загальною площею 240,1 кв. м, зазначений в плані літерою «К1»; медпункт, загальною площею 8,4 кв. м, зазначений в плані літерою «Н»; ворота, загальною площею 9,0 кв. м, зазначений в плані цифрою № 9; огорожа, загальною площею 431,2 кв. м, зазначена на плані цифрою № 11.

Згідно з пунктом 1 рішення № 5/20 учасника ТОВ «ІС-ТРАНС» від 25 вересня 2020 року єдиний учасник ТОВ «ІС-ТРАНС» ОСОБА_2 вирішив укласти договір позики, відповідно до умов якого ТОВ «ІС-ТРАНС» (позичальник) позичає у фізичної особи, громадянки України ОСОБА_1 (позикодавця) 30 000 доларів США. Строк укладення позики до 31 грудня 2021 року (том 2, а. с. 48).

Відповідно до пункту 2 цього рішення вирішено надати в іпотеку майно ТОВ «ІС-ТРАНС», а саме: нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якої входить: прохідна, загальною площею 25,9 кв. м, зазначена на плані літерою «И»; склад, загальною площею 608,9 кв. м, зазначений в плані літерою «К»; склад, загальною площею 240,1 кв. м, зазначений в плані літерою «К1»; медпункт, загальною площею 8,4 кв. м, зазначений в плані літерою «Н»; ворота, загальною площею 9,0 кв. м, зазначений в плані цифрою № 9; огорожа, загальною площею 431,2 кв. м, зазначена на плані цифрою № 11, для забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «ІС-ТРАНС» за договором позики.

03 жовтня 2020 року між ТОВ «ІС-ТРАНС» в особі засновника та єдиного учасника - ОСОБА_2 (іпотекодавець), який діє на підставі Статуту ТОВ «ІС-ТРАНС» та рішення учасника ТОВ «ІС-ТРАНС» від 25 вересня 2020 року № 5/20, та ОСОБА_1 (іпотекодержатель) було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т. В. за реєстровим № 4032 (том 2, а. с. 22-27).

Згідно з пунктом 1.1 договору іпотеки іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 03 жовтня 2020 року, укладеного сторонами у простій письмовій формі: нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_1 , до складу якої входить: прохідна, загальною площею 25,9 кв. м, зазначена на плані літерою «И»; склад, загальною площею 608,9 кв. м, зазначений в плані літерою «К»; склад, загальною площею 240,1 кв. м, зазначений в плані літерою «К1»; медпункт, загальною площею 8,4 кв. м, зазначений в плані літерою «Н»; ворота, загальною площею 9,0 кв. м, зазначений в плані цифрою № 9; огорожа, загальною площею 431,2 кв. м, зазначена на плані цифрою № 11.

Відповідно до пункту 1.2 договору іпотеки узгоджена сторонами заставна вартість предмету іпотеки становить 821 700 грн. 

Іпотека за цим договором забезпечує повне виконання іпотекодавцем зобов`язань (включаючи суму боргу, пеню та інші штрафні санкції, інфляцію) перед іпотекодержателем, що виникають з договору позики від 25 серпня 2020 року, за умовами якого іпотекодавець сплачує суму заборгованості у розмірі, визначену договором позики у строк до 31 грудня 2021 року включно у порядку, передбаченому договором позики (пункт 1.3 договору іпотеки).

Згідно з пунктом 7.2. договору іпотеки сторони своїми підписами під цим договором підтверджують факт укладення договору позики, зазначеного у пункті 1.1. цього договору.

Запис про іпотеку внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки 03 жовтня 2020 року, що підтверджується витягом з цього реєстру від 03 жовтня 2020 року, індексний номер 226711406. Номер запису про іпотеку: 38495808 (том 1, а. с. 28-29).

Згідно із заявою ОСОБА_6 , яка посвідчена приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т. В. за реєстровим № 4031, він надав свою згоду на укладення його дружиною - ОСОБА_1 договору іпотеки для забезпечення виконання зобов`язань з ТОВ «ІС-ТРАНС». Для забезпечення зобов`язання в іпотеку буде передаватися нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 погоджується із тим, щоб умови договору іпотеки визначалися його дружиною самостійно (том 2, а. с. 69).

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ТОВ «ІС-ТРАНС» (код ЄДРПОУ 42788292) від 06 лютого 2020 року директором товариства є ОСОБА_2 (том 2, а. с. 51-52).

Згідно з наказом ТОВ «ІС-ТРАНС» від 21 вересня 2020 року № 2 про прийняття на роботу директором ТОВ «ІС-ТРАНС» з 21 вересня 2020 року була призначена ОСОБА_4 (том 1, а. с. 60).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 03 жовтня 2020 року засновником та єдиним учасником ТОВ «ІС-ТРАНС», кінцевим бенефіціарним власником є ОСОБА_2 ; керівником, особою, яка може вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі, підписувати договори тощо - ОСОБА_4 (державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу від 22 вересня 2020 року за № 1001201070006002840 - зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи) (том 2, а. с. 53-58).

07 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулася до засновника та єдиного учасника ТОВ «ІС-ТРАНС» - ОСОБА_2 з вимогою щодо сплати протягом 30 календарних днів 45 000 доларів США, з яких: 30 000 доларів США - сума основного зобов`язання за договором позики, 15 000 доларів США - сума штрафу за договором іпотеки (том 1, а. с. 16-19).

16 лютого 2024 року в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку) Калуського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області за № 1545 було зареєстровано заяву (повідомлення) ОСОБА_2 про те, що його знайомі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на його думку шахрайським способом намагаються заволодіти його майном, а саме: комерційним приміщенням, яке знаходиться у власності ТОВ «ІС-ТРАНС», вимагаючи повторне повернення боргу (том 1, а. с. 101-104).

Свідок ОСОБА_4 в суді першої інстанції пояснила, що вона є директором ТОВ «ІС-ТРАНС» з 21 вересня 2020 року, а ОСОБА_2 - є єдиним засновником і бенефіціаром товариства. Відповідно до Статуту ТОВ «ІС-ТРАНС» вона, як директор товариства, уповноважена вчиняти будь-які дії від імені товариства; вона не уповноважувала ОСОБА_2 та не давала йому доручення на підписання договору позики від 25 серпня 2020 року і договору іпотеки від 03 жовтня 2020 року; ТОВ «ІС-ТРАНС» не отримувало кошти у розмірі 30 000 доларів США у ОСОБА_1 ; договорів позики та іпотеки ніхто з ОСОБА_1 не укладав. Свідок зазначила, що вона мала б підписувати такі договори, але її ніхто на це не уповноважував.

Допитаний в судовому засіданні районного суду свідок ОСОБА_2 пояснив, що він, будучи єдиним засновником ТОВ «ІС-ТРАНС», нікого не повідомивши про своє рішення, зокрема, ОСОБА_4 , яка була керівником товариства на той час, 03 жовтня 2020 року на прохання ОСОБА_5 прибув до контори приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріально округу Личука Т. В., де уклав договір позики (датувавши його на прохання приватного нотаріуса та ОСОБА_5 25 серпня 2020 року) та договір іпотеки. Жодних коштів у ОСОБА_1 він не отримував, у підприємство не вкладав.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див.: постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, у тому числі, укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Отже, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень. Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи у тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

З огляду на положення статті 92 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.

Отже, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 668/13907/13-ц та у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2025 року у справі № 904/2465/21, від 11 вересня 2018 року у справі № 910/18812/17, від 08 липня 2019 року у справі № 910/19776/17, від 02 квітня 2019 року у справі № 904/2178/18, від 24 вересня 2025 року у справі № 296/6547/23.

Крім того, схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і таке інше). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (див.: постанову Верховного Суду від 02 квітня 2019 року у справі № 904/2178/18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною першою статті 44 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю» (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваних правочинів) визначено, що статут товариства може встановлювати особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з пунктом 1.10 Статуту ТОВ «ІС-ТРАНС», затвердженого рішенням учасника від 28 листопада 2019 року б/н, товариство набуває цивільних прав та обов`язків через свої органи управління, які діють з урахуванням повноважень та обмежень, наданих Статутом та чинним законодавством. Особа або орган, що відповідно до наданих повноважень виступають від імені товариства, зобов`язані діяти в інтересах товариства добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до пункту 7.1 Статуту ТОВ «ІС-ТРАНС» органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган - директор. Вищим органом товариства є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства та/або призначених ними представників. Учасник вправі в будь-якій час змінити свого представника у загальних зборах учасників. Учасники товариства мають кількість голосів, пропорційну розміру їх часток у статутному капіталі.

Згідно з пунктом 7.19 Статуту ТОВ «ІС-ТРАНС» рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину перевищує 50 % вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу, приймаються виключно загальними зборами учасників.

Відповідно до рішення № 5/20 учасника ТОВ «ІС-ТРАНС» від 25 вересня 2020 року єдиний учасник ТОВ «ІС-ТРАНС» - ОСОБА_2 вирішив укласти договір позики, згідно з умовами якого ТОВ «ІС-ТРАНС» (позичальник) позичає у фізичної особи, громадянки України - ОСОБА_1 (позикодавця) 30 000 доларів США. Строк укладення позики до 31 грудня 2021 року.

Директор товариства діє від імені товариства в межах встановлених законодавством України та цим статутом, а також має право діяти від імені товариства без довіреності (пункт 7.26 Статуту ТОВ «ІС-ТРАНС»).

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ІС-ТРАНС» про визнання недійсним оспорюваного договору позики від 25 серпня 2020 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не звернув уваги на те, що  ОСОБА_2 , будучи єдиним засновником та учасником товариства, та відповідно до Статуту ТОВ «ІС-ТРАНС» - його вищим органом управління, мав повноваження на укладення договору позики від імені юридичної особи у зв`язку із ухваленням відповідного рішення № 5/20 учасника ТОВ «ІС-ТРАНС» від 25 вересня 2020 року.

З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини і положення наведених норм матеріального права у судів не було підстав для визнання недійсним оспорюваного договору позики з підстав, що містяться у позовній заяві - відсутність у єдиного засновника ТОВ «ІС-ТРАНС» - ОСОБА_2 повноважень при укладенні цього договору.

Крім того, ТОВ «ІС-ТРАНС» не надало жодних доказів на підтвердження того, що відповідачці було відомо про будь-які обмеження засновника та єдиного учасника товариства - ОСОБА_2 , як вищого органу його управління, на укладення оспорюваних договорів (абзац 2 частини третьої статті 92 ЦК України).

Також помилковими є висновки судів про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ТОВ «ІС-ТРАНС» отримувало в позику від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, оскільки вказане спростовується розпискою під текстом оспорюваного договору позики. При цьому невідображення зазначеної позики в бухгалтерському обліку товариства, на що посилався позивач у позовній заяві, не спростовує фактів підписання такого договору та отримання готівкових коштів (див.: постанову Верховного Суду від 07 серпня 2024 року у справі № 369/15888/21).

Щодо вимог про визнання недійсним договору іпотеки та припинення обтяження

Відповідно до статті 575 ЦК України, статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із абзацом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ІС-ТРАНС» про визнання недійсним договору позики, вимоги ТОВ «ІС-ТРАНС»про визнання недійсним договору іпотеки, яка є похідною від основного зобов`язання та покликана забезпечувати його належне виконання, та припинення обтяження задоволенню не підлягають.

Відтак, доводи касаційної скарги про неповне з`ясування судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, неповне дослідження та надання правової оцінки наявним у справі доказам, а також те, що висновки судів не відповідають обставинам справи, частково підтвердилися під час перегляду справи у касаційному порядку.

Доводи касаційної скарги про те, що вказану справу належить розглядати за зареєстрованим місцем проживання відповідача колегія суддів відхиляє.

Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 27 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна і стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо. Спори, пов`язані з визнанням недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, пред`являються до суду за місцезнаходженням майна (див.: постанову Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 199/7135/16-ц).

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним; про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна; про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна; про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 442/4490/18 та постановах Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 753/23614/18, від 10 жовтня 2019 року у справі № 366/3185/18.

Оскільки у вказаній справі пред`явлено декілька позовних вимог, пов`язаних між собою, на одну з яких поширюється виключна підсудність, а вимоги щодо виключної підсудності унеможливлюють застосування інших правил підсудності, крім тих, які встановлені процесуальним законом для відповідної категорії справ, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що справу слід розглядати за місцезнаходженням нерухомого майна, яке є предметом іпотеки.

Відповідно до частин першої - третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки у справі немає необхідності встановлювати додаткові обставини справи, при цьому суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, які перешкоджають розгляду справи по суті, Верховний Суд вважає за необхідне скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «ІС-ТРАНС».

Щодо судових витрат

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, ? у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Тому судові витрати, які сплатила ОСОБА_1 за розгляд справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 13 626 грн та 18 168 грн відповідно, що разом становить 31 794 грн, підлягають стягненню з ТОВ «ІС-ТРАНС».

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ІС-ТРАНС» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарас Володимирович, про визнання недійсним договорів позики та іпотеки, припинення обтяження.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІС-ТРАНС» (код ЄДРПОУ 42788292) на користь  ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 31 794 (тридцять одна тисяча сімсот дев`яносто чотири) гривні 00 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк