Справа № 369/2826/22
Провадження № 2/369/539/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.03.2026 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Фінагеєвої І.О.,
при секретарі Мельник А.Р.,
за участю:
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу №369/2826/22 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, повернення у власність нерухомого майна шляхом визнання права власності на майно, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року представник позивача ОСОБА_3 – адвокат Воробей Євгеній Валерійович звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із вищевказаною позовною заявою.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Пинзеник О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 60 (далі – Договір позики).
Відповідно до п. 1.1. Договору позики Позикодавець передав у власність Позичальника грошові кошти в сумі 5 581 749,00 грн., що на день укладення Договору за офіційним курсом НБУ становило 724 902,47 дол. США, а Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцю таку ж суму грошових коштів у визначений договором строк, без нарахування відсотків.
Згідно із п. 1.2. Договору позики, Позичальник зобов`язався за свій рахунок забезпечити позику нерухомим майном, а саме: іпотекою земельної ділянки та житловим будинком, на якій він розташований, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 3222484501:01:001:0332 (далі – Об`єкт іпотеки). Укладання договору іпотеки мало відбутись не пізніше 45 днів від дня укладання Договору позики.
Відповідач 1 не виконав свої зобов`язання та не забезпечив позику шляхом передання Позивачу в іпотеку нерухомого майна, що передбачено п. 1.2. Договору позики.
У зв`язку із неповерненням Відповідачем 1 суми позики Позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Відповідача 1 заборгованості за Договором позики.
Подільським районним судом м. Києва було видано судовий наказ № 2-H-55/10 від 01 лютого 2010 року про стягнення з Відповідача 1 на користь Позивача заборгованості за Договором позики в розмірі 6 139 923,90 грн., а також судових витрат в розмірі 880,00 грн.
На підставі даного судового наказу приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ляпіним Д. В. було відкрито виконавче провадження № 68002645 від 24 грудня 2021 року та розпочато процедуру примусового виконання рішення.
Під час вчинення приватним виконавцем Ляпіним Д.В. виконавчих дій, спрямованих на стягнення з Відповідача 1 заборгованості, було виявлено, що житловий будинок, який мав бути переданий в іпотеку Відповідачем 1 згідно п. 1.2. Договору позики, вибув із власності Відповідача 1, про що приватним виконавцем був складений відповідний Акт від 29 грудня 2021 року, який був отриманий представником Позивача адвокатом Воробеєм С. В. 29 грудня 2021 року.
Згідно інформації, викладеній у Акті приватного виконавця від 29 грудня 2021 року, у власності Боржника відсутнє будь-яке нерухоме майно, на яке може бути звернуте стягнення у ВП № 68002645. При перевірці даних щодо нерухомого майна, яке було зазначено у договорі позики (житловий будинок та земельна ділянка під ним) приватним виконавцем встановлено, що з 18 березня 2011 року вказане у заяві стягувача майно не належить Боржнику. 
Так, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 грудня 2021 року власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є дочка Відповідача 1 – ОСОБА_4 (далі – Відповідач 2). Відповідно до запису про право власності № 36370018 від 24 вересня 2020 року Відповідач 2 набула право власності на житловий будинок на підставі договору дарування, серія та номер: 522, виданий 18 березня 2011 року, видавник: Пелих Ю.В., приватний нотаріус КМНО, за яким Відповідач 1 подарував житловий будинок Відповідачу 2 (далі – Оскаржуваний правочин). 
Відповідно до п. 1.1. Договору дарування житлового будинку, одночасно з укладанням цього договору відповідачі також уклали договір дарування земельної ділянки, на якій розташований даний житловий будинок.
В Акті приватного виконавця зазначено, що на ім`я ОСОБА_5 (після одруження – ОСОБА_6 ) 28 липня 2011 року видано Державний акт серія ЯК № №158714 на право власності на земельну ділянку площею 0,2875 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Даний державний акт було видано на підставі договорів дарування земельних ділянок № 520, № 518 від 18 березня 2011 року. В подальшому 09 серпня 2019 року вказану земельну ділянку було поділено на дві земельні ділянки:
1) площею 0,0888 га, кадастровий номер 3222484501:01:001:5445, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
2) площею 0,1987 га, кадастровий номер 3222484501:01:001:5446. що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, як зазначає представник позивача, Відповідач 1 знаючи про свої зобов`язання щодо передачі житлового будинку та земельної ділянки під ним в іпотеку Позивачу та щодо необхідності повернення Позивачу суми позики, подарував, тобто передав на безоплатні основі житловий будинок та дві земельні ділянки особі, яка входить до кола найближчих родичів Відповідача 1 – своїй дочці. При цьому, відчуження належного Відповідачу 1 нерухомого майна відбулось у період після набрання законної сили судовим наказом про стягнення з Відповідача 1 на користь Позивача заборгованості за Договором позики, що на думку позивача свідчить про укладення Оскаржуваного правочину лише з однією метою уникнення звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу та неповернення суми позики Позивачу. Все це свідчить про те, що правова мета Оскаржуваного правочину є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин суперечить актам цивільного законодавства, а отже є фіктивним і має бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 грудня 2021 року у власності Відповідача 1 перебуває лише квартира АДРЕСА_2 , яка знаходиться в іпотеці. Також, у реєстрі наявні записи про арешти майна, накладені державними виконавцями на все нерухоме майно Відповідача 1 в інших виконавчих провадженнях. Таким чином, внаслідок відчуження 18 березня 2011 року житлового будинку та земельних ділянок, Відповідач 1 перестав володіти будь-яким нерухомим майном, за рахунок якого він може відповідати за своїм зобов`язанням перед Позивачем.
На підставі викладеного, представник позивача просив суд:
-Визнати недійсним договір дарування житлового будинку загальною площею 369.7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 18 березня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Пелих Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 522;
-Повернути у власність ОСОБА_1 житловий будинок, загальною площею 369.7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на даний житловий будинок;
-Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1984,80 грн., судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 496,20 грн. та понесені витрати на правничу допомогу.
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 10 березня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Протокольною ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 03 квітня 2023 року відмовлено у прийнятті відзиву ОСОБА_1 у зв`язку із порушенням строків на його подання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
20 вересня 2023 року на адресу суду від представника відповідача 1 ОСОБА_1 – адвоката Лесика Богдана Богдановича надійшла заява, у якій відповідач 1 до ухвалення судового рішення заявив про сплив позовної давності щодо заявлених до нього та відповідача 2 позовних вимог.
Згідно розпорядження в.о. керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дяченка В.В. щодо повторного автоматичного розподілу справи №272 від 28 вересня 2023 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 28 вересня 2023 року, який проведений відповідно до пунктів 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, дану справу передано для розгляду судді Фінагеєвій І.О.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2023 року прийнято до провадження цивільну справу та призначено підготовче судове засідання.
06 березня 2024 року на адресу суду від представника позивача ОСОБА_3 – адвоката Воробей Євгенія Валерійовича надійшли заперечення щодо заяви про застосування строків позовної давності, у яких зазначив, що про вибуття будинку із власності відповідача 1 позивач дізнався із акту приватного виконавця від 29 грудня 2021 року, а з позовною заявою до суду звернувся 21 лютого 2022 року, у зв`язку із чим строк позовної давності не пропущено.
Протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 травня 2025 року відмовлено у поновленні строку на подачу відзиву відповідача 1 Дідковського І.М..
22 травня 2025 року на адресу суду від представник відповідача 1 ОСОБА_1 – адвоката Литвиненко Оксани Ігорівни надійшли додаткові пояснення, у яких зазначено, що 01 лютого 2010 року Подільським районним судом м. Києва було видано судовий наказ № 2 Н-55/10 про стягнення з Відповідача 1 на користь Позивача заборгованості за договором позики в сумі 6 139 923,90 грн., а також судових витрат у сумі 880,00 грн., який набрав законної сили 30 липня 2010 року. Про видання Подільським районним судом м. Києва Судового Наказу Відповідач 1 обізнаний не був. На виконання вказаного судового наказу було відкрито виконавче провадження № 33028878. У матеріалах виконавчого провадження № 33028878 наявні Рішення щодо отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №156866 від 29 січня 2013 року, № 8824000 від 09 грудня 2013 року, №53173417 від 07 квітня 2014 року, відповідно до яких у власності Відповідача 1 є лише квартира у АДРЕСА_3 . Представники ОСОБА_3 неодноразово знайомились з матеріалами виконавчого провадження № 33028878, тому Позивач ще у 2013 році був обізнаний про те, що Відповідач 1 не має у власності житлового будинку у с. Лісники. З дати відкриття виконавчого провадження та ознайомлення з матеріалами виконавчим провадження, Позивач міг довідатися про укладання Відповідачами спірного договору дарування. Отже, Позивачем без поважних причин пропущений строк позовної давності для визнання оспорюваного договору недійсним.
У судове засідання позивач та його представник не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. У судовому засіданні 09 березня 2026 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.
У судовому засіданні відповідач 1 та його представник просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та застосувати наслідки спливу позовної давності.
У судове засідання відповідач 2 не з`явилася, повідомлялась належним чином про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомила. Будь-яких заяв, клопотань станом на дату ухвалення рішення суду не надано.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
Судом з матеріалів справи встановлено, що 22 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Пинзеник О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 60 (надалі - договір позики). 
Відповідно до п. 1.1. договору позики ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5581749,00 грн., що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ становило 724902,47 дол. США, а відповідач 1 зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів у визначений договором строк, без нарахування відсотків. 
Згідно із п. 1.2. Договору позики, Позичальник зобов`язався за свій рахунок забезпечити позику нерухомим майном, а саме: іпотекою земельної ділянки та житловим будинком, на якій він розташований, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 3222484501:01:001:0332. Укладання договору іпотеки мало відбутись не пізніше 45 днів від дня укладання Договору позики.
Відповідач 1 не виконав свої зобов`язання відповідно до п. 1.2. Договору та не забезпечив позику шляхом переданням Позивачу в іпотеку нерухомого майна, передбаченого Договором позики.
У зв`язку із невиконанням Відповідачем 1 умов укладеного договору, Позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу на стягнення з Відповідача 1 заборгованості за Договором позики.
Подільським районним судом м. Києва 01 лютого 2010 року було видано судовий наказ № 2-H-55/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за Договором позики в розмірі 6 139 923,90 грн., а також судових витрат в розмірі 880,00 грн. Судовий наказ вступив у законну силу 30 липня 2010 року.
18 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено Договір дарування житлового будинку, відповідно до якого дарувальник ( ОСОБА_1 ) передав безоплатно у власність своїй донці, а обдаровувана ( ОСОБА_5 ) прийняла в дар від свого батька, належний дарувальнику житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 . Одночасно з укладенням цього Договору Сторони уклали договір Дарування земельної ділянки, на якій розташоване Нерухоме майно (кадастровий номер земельної ділянки 3222484501:01:001:0332). Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пелих Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 522.
На виконання судового наказу Подільського районного суду м. Києва від 01 лютого 2010 року № 2-Н-55/10, 18 червня 2012 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Пацуріною Оксаною Василівною відкрито виконавче провадження № 33028878.
Відповідно до Інформаційних довідок з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 181282 від 29 січня 2013 року, № 14236988 від 09 грудня 2013 року, № 53173417 від 07 квітня 2014 року в межах ВП № 33028878 було встановлено наявність у ОСОБА_1 наступного нерухомого майна, а саме: квартира, за адресою АДРЕСА_3 , яка обтяжена Договором іпотеки, серія та номер: 648 від 23 квітня 2007 року.
Крім того, на виконання вказаного судового наказу, 24 грудня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ляпіним Д. В. було відкрито виконавче провадження № 68002645.
Під час вчинення приватним виконавцем Ляпіним Д.В. виконавчих дій, спрямованих на стягнення з Відповідача 1 заборгованості, було виявлено, що житловий будинок, який мав бути переданий в іпотеку Відповідачем 1 згідно п. 1.2. Договору позики, вибув із власності Відповідача 1, про що приватним виконавцем був складений відповідний Акт від 29 грудня 2021 року, який був отриманий представником Позивача адвокатом Воробеєм С. В. 29 грудня 2021 року.
Згідно інформації, викладеній у Акті приватного виконавця від 29 грудня 2021 року, у власності Боржника відсутнє будь-яке нерухоме майно, на яке може бути звернуте стягнення у ВП № 68002645. При перевірці даних щодо нерухомого майна, яке було зазначено у договорі позики (житловий будинок та земельна ділянка під ним) приватним виконавцем встановлено, що з 18 березня 2011 року вказане у заяві стягувача майно не належить Боржнику. 
Так, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 грудня 2021 року власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є дочка Відповідача 1 – ОСОБА_4 . Відповідно до запису про право власності № 36370018 від 24 вересня 2020 року Відповідач 2 набула право власності на житловий будинок на підставі договору дарування, серія та номер: 522, виданий 18 березня 2011 року, видавник: Пелих Ю.В., приватний нотаріус КМНО. 
В Акті приватного виконавця зазначено, що на ім`я ОСОБА_8 28 липня 2011 року видано Державний акт серія ЯК № №158714 на право власності на земельну ділянку площею 0,2875 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Даний державний акт було видано на підставі договорів дарування земельних ділянок № 520, № 518 від 18 березня 2011 року. В подальшому 09 серпня 2019 року вказану земельну ділянку було поділено на дві земельні ділянки:
1) площею 0,0888 га, кадастровий номер 3222484501:01:001:5445, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
2) площею 0,1987 га, кадастровий номер 3222484501:01:001:5446. що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
За змістом ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Позивачем заявлено позовну вимогу про визнання недійсним договору дарування. Позивач вважає, що цей правочин має ознаки фраудаторного, тобто удаваного, оскільки на його переконання спрямований на уникнення боржником виконання зобов`язання. За цим договором ОСОБА_1 подарував ОСОБА_7 нерухоме майно, за рахунок якого ОСОБА_3 мав намір задовольнити свої вимоги з погашення заборгованості за Договором позики.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Так, 22 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Пинзеник О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 60, відповідно до п. 1.1. якого, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5581749,00 грн., що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ становило 724902,47 дол. США, а відповідач 1 зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів у визначений договором строк, без нарахування відсотків. 
Згідно із п. 1.2. Договору позики, Позичальник зобов`язався за свій рахунок забезпечити позику нерухомим майном, а саме: іпотекою земельної ділянки та житловим будинком, на якій він розташований, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 3222484501:01:001:0332. Укладання договору іпотеки мало відбутись не пізніше 45 днів від дня укладання Договору позики.
За таких обставин, враховуючи обов`язкові для виконання умови Договору позики, ОСОБА_1 був позбавлений права відчужувати спірне нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку з кадастровим номером 3222484501:01:001:0332, на якій він розташований, оскільки вказане нерухоме майно вважалося обтяженим іпотекою, договір щодо якої Позичальник зобов`язувався оформити у передбачені п. 1.2. Договору позики строки.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини 3 статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини 1 статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині 3 статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина 3 статті 13 та частина 3 статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: 
- особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
- враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
Цивільним законодавством закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Нікчемний правочин (ч. 2 ст. 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц).
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено такий висновок: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України».
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: 1. фіктивного (стаття 234 ЦК України); 2. такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); 3. такого, що порушує публічний порядок (частини 1 та 2 ст. 228 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року справа № 757/50206/20-ц (провадження № 61-9221св23) вказано, що: цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст.13 ЦК України).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.
З матеріалів справи вбачається, що в порушення умов Договору позики, ОСОБА_1 спірне нерухоме майно ОСОБА_3 в іпотеку не передав, натомість, відчужив вказане майно на користь своєї доньки ОСОБА_7 на підставі договору дарування.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі– «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Враховуючи вищенаведене, дії ОСОБА_1 суд вважає вчиненими всупереч принципу добросовісності учасників цивільних правовідносин, а в цілому вчинений оспорюваний правочин (договір дарування) на переконання суду набуває ознак фраудаторного правочину, оскільки вчинений ОСОБА_1 у період настання в нього зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики. Внаслідок укладеного договору дарування, маючи у власності квартиру, яка обтяжена іпотекою, ОСОБА_1 перестає бути платоспроможним, а поведінка останнього при укладенні оспорюваного правочину суперечить його поведінці стосовно погодження на виконання умов, зокрема, пункту 1.2 Договору позики, належне виконання якого полягало в укладенні Договору іпотеки спірних житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, та узгодження таких дій з Позикодавцем відповідно до умов Договору позики. Отже, такі дії ОСОБА_1 призвели до порушення права ОСОБА_3 на набуття права іпотекодержателя стосовно спірного нерухомого майна.
За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку загальною площею 369.7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 18 березня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Пелих Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 522 та повернення вказаного майна у власність ОСОБА_1 , суд вважає обґрунтованими, оскільки вчинений правочин спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому зобов`язання щодо повернення грошових коштів.
Такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20 та у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 369/1053/21.
22 травня 2025 року на адресу суду від представник відповідача 1 ОСОБА_1 – адвоката Литвиненко О.І. надійшли додаткові пояснення, у яких зазначено, що 01 лютого 2010 року Подільським районним судом м. Києва було видано судовий наказ № 2 Н-55/10 на виконання якого було відкрито виконавче провадження № 33028878. У матеріалах ВП № 33028878 містяться відомості, відповідно до яких у власності Відповідача 1 є лише квартира у АДРЕСА_3 . Представники ОСОБА_3 неодноразово знайомились з матеріалами виконавчого провадження № 33028878, тому Позивач ще у 2013 році був обізнаний про те, що Відповідач 1 не має у власності житлового будинку у с. Лісники. Саме з дати відкриття виконавчого провадження та ознайомлення з матеріалами виконавчим провадження, Позивач міг довідатися про укладання Відповідачами спірного договору дарування. Отже, Позивачем без поважних причин пропущений строк позовної давності для визнання оспорюваного договору недійсним.
Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
На підставі частин 2-4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно зі ст. 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Зазначені загальні правові висновки щодо порядку застосування позовної давності є усталеними у судовій практиці Верховного Суду, правові висновки якого мають враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Отже, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто, або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, – захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).
Представником відповідача 1 ОСОБА_1 – адвокатом Литвиненко О.І. було долучено до матеріалів справи копії документів, що містяться в матеріалах виконавчого провадження № 33028878, відкритого 18 червня 2012 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Пацуріної Оксани Василівни.
Так, з вказаних матеріалів вбачається, що 11 вересня 2013 року представник стягувача ОСОБА_3 – ОСОБА_9 , яка діяла на підставі довіреності від 18 лютого 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. та зареєстрованою в реєстрі за № 326, з матеріалами ВП № 33028878, та, зокрема, з Інформаційною довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 181282 від 29 січня 2013 року, ознайомилась, про що свідчить її власноручний підпис на поданій 11 вересня 2013 року заяві про ознайомлення з матеріалами ВП.
З огляду на викладене, 11 вересня 2013 року позивач ОСОБА_3 довідався або міг довідатися про порушення свого права, тобто про відсутність у ОСОБА_1 права власності на майно, яке він зобов`язався передати в іпотеку на підставі пункту 1.2 Договору позики, у зв`язку із чим, суд приходить до висновку, що позивачем було пропущено строк позовної давності.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача, встановлення факту порушення його прав та наявності підстав для застосування позовної давності, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, повернення у власність нерухомого майна шляхом визнання права власності на майно.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:          І. О. Фінагеєва