ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4444/26 Справа № 243/11947/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Фалін І. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 січня 2026 року про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Представництва Датської ради у справах біженців в Україні про визнання факту дискримінації за ознакою інвалідності, статі, віку, освіти та статусу пенсіонера, стягнення моральної шкоди шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення, –

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2025 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Представництва Датської ради у справах біженців в Україні про визнання факту дискримінації за ознакою інвалідності, статі, віку, освіти та статусу пенсіонера, стягнення моральної шкоди шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30 грудня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

06 січня 2026 року від представника відповідача надійшло до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, яке обґрунтовувалось, що з матеріалів справи та відомостей про відкриття провадження Печерським районним судом міста Києва, обидві справи подані тим самим позивачем ОСОБА_1 , стосуються того самого відповідача – Представництва Датської ради у справах біженців в Україні, ґрунтуються на одних і тих самих фактичних обставинах, пов`язаних із реалізацією трудових прав позивача, та посилання на вчинення дискримінаційних дій відповідачем, мають тотожний предмет спору, а саме – визнання незаконними дій Представництва, стягнення моральної шкоди та відновлення становища, яке існувало до порушення прав позивача, а саме скасування наказу про звільнення. Крім того, 14 серпня 2025 року позивачем подано до Печерського районного суду міста Києва клопотання про уточнення позовних вимог у справі № 757/31249/25-ц, в якому позивач окремою позовною вимогою просить суд визнати неправомірними та дискримінаційними дії Представництва. Позивач в своїй позовній заяві зазначає те, що раніше не звертався до суду з позовом з того ж самого предмета та з тих самих підстав, що на думку відповідача не відповідає дійсності і таким чином вважає, що позивач зловживає процесуальними правами та вводить суд в оману.

12 січня 2026 року позивачем подана до суду заява про зміну предмету позову, в якій просив змінити предмет позову по справі з визнання факту дискримінації Представництвом Датської ради у справах біженців в Україні відносно позивача за ознакою інвалідності, статі, віку, освіти та статусу пенсіонера, стягнення з відповідача моральної шкоди шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення, – на визнання факту дискримінації Представництвом Датської ради у справах біженців в Україні відносно позивача за ознакою інвалідності, статі, віку, освіти та статусу пенсіонера; стягнення з відповідача моральної шкоди шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до статті 233 КЗпП України, з дня звільнення по день ухвалення рішення суду; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до статті 235 КЗпП України, з дня звільнення по день ухвалення рішення суду.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1  – залишено без розгляду.

У поданій 02 лютого 2026 року апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що правові підстави для залишення позову без розгляду відсутні. Заявник вказував, що місцевий суд припустився надмірного формалізму при постановленні оскаржуваної ухвали та обмежив позивача у доступі до правосуддя.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін, через те, що обставини якими позивач обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Залишаючи без розгляду позовну заяву  ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України суд першої інстанції виходив з того, що в провадженні Печерського районного суду міста Києва є справа № 757/31249/25-ц із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Однак, з висновком місцевого суду про залишення позову без розгляду колегія суддів не може погодитись через порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу;сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справ розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 640/7778/18 вказано, що позови вважаються тотожними, якщо вони повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У відповідності до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Представництва Датської ради у справах біженців в Україні про визнання факту дискримінації за ознакою інвалідності, статі, віку, освіти та статусу пенсіонера та стягнення моральної шкоди шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення. Крім того, позивачем було подано до суду уточнену позовну заяву, в якій просив визнати факт дискримінації Представництвом Датської ради у справах біженців в Україні відносно позивача за ознакою інвалідності, статі, віку, освіти та статусу пенсіонера; стягнути з відповідача моральну шкоду шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до статті 233 КЗпП України, з дня звільнення по день ухвалення рішення суду; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до статті 235 КЗпП України, з дня звільнення по день ухвалення рішення суду.

Також в провадженні Печерського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 757/31249/25-ц за позовом ОСОБА_1 до Представництва Датської ради у справах біженців в Україні про відшкодування шкоди, завданої порушенням трудових прав працівника та особистих немайнових прав. 21 липня 2025 року позивачем було подано до суду уточнену позовну заяву, в якій просив: визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення позивача № 341/к/тр від 30 червня 2023 року та поновити на посаді фахівця з економічного розвитку; стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 липня 2023 року по 07 липня 2024 року в розмірі 788 456,64 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000,00 грн. Також позивачем 14 серпня 2025 року подано до суду уточнену позовну заяву, в якій просив: визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення позивача № 341/к/тр від 30 червня 2023 року та поновити на посаді фахівця з економічного розвитку; стягнути середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000,00 грн.; визнати неправомірними та дискримінаційними дії Представництва Датської ради у справах біженців в Україні щодо ненадання переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності та штату; визнати неправомірними та дискримінаційними дії Представництва Датської ради у справах біженців в Україні, а також факт мобінгу, щодо ненадання права на рівну оплату праці та на отримання інформації, у встановлений законом термін; визнати факт порушення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Представництвом Датської ради у справах біженців в Україні. Крім того, позивачем 29 жовтня 2025 року подано заяву про зміну предмету позову, в якій просив: визнати неправомірними та дискримінаційними дії Представництва Датської ради у справах біженців в Україні, а також факт мобінгу, щодо процедури звільнення позивача; визнати неправомірними та дискримінаційними дії Представництва Датської ради у справах біженців в Україні щодо ненадання права на рівну оплату праці за липень 2023 року у встановлений законом термін; визнати неправомірними та дискримінаційними дії Представництва Датської ради у справах біженців в Україні щодо ненадання права на отримання обґрунтованої відповіді та інформації, у встановлений законом термін; визнати неправомірними дії Представництва Датської ради у справах біженців в Україні щодо недотримання строків звільнення, встановлених КЗпП України; стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000,00 грн.; визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення позивача № 341/к/тр від 30 червня 2023 року та поновити на посаді фахівця з економічного розвитку, стягнути середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 08 липня 2023 року по дату прийняття рішення у справі в розмірі відповідно до додаткової угоди № 5 до строкового трудового договору № 491 від 31 січня 2023 року.

Проаналізувавши зміст заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про те, що предмет позову у справі, яка переглядається, та предмет позову у справі № 757/31249/25-ц не є тотожними.

Проте, суд першої інстанції залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду не звернув уваги на те, що згідно згідно пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином не перевірив предмет та підстави заявлених вимог у справі, що переглядається і дійшов передчасного висновку про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із знаходженням у провадженні суду справи із спору між тими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Важливим моментом є те, що у поданій позовній заяві мають бути тотожними сторони, предмет та підстави позову з тією справою, яка знаходиться на розгляді в цьому чи іншому суді.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту прав та охоронюваного законом інтересу.

Отже, тотожність предмета позову означає тотожність вимоги, з якою позивач звернувся до суду у позовах, а тотожність підстав позову – це тотожність обставин, на яких ґрунтується відповідні позовні вимоги.

При цьому, не вважаються тотожними спори, які співпадають за предметом і підставою, але пред`явлені із зміненим суб`єктивним складом. Також, не вважаються тотожними спори між тими самими сторонами, якщо змінилися предмет або підстава позову. Питання тотожності вирішується не лише за загальними ознаками предмета позову, але й за його конкретним змістом.

Колегія суддів наголошує, що надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Залишення позовної заяви без розгляду в даному випадку суперечить завданню цивільного судочинства та не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року № 9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Крім цього, у низці рішень Європейського Суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті справи.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, вказані обставини свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Положеннями статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Ураховуючи наведені обставини та положення законодавства, колегія суддів вважає, що залишення без розгляду позову  ОСОБА_1  є передчасним та помилковим.
Згідно з частиною шостою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 січня 2026 року постановлена з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, відповідно до вимог ЦПК України.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити.
Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 січня 2026 року про залишення позову без розгляду – скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 06 травня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 08 травня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.Ю. Ткаченко

М.М. Пищида