ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 643/13569/23
провадження № 61-14294св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сердюка В. В.,

учасники справи:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний нотаріус П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Литвиненко Юлія,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року у складі судді Афанасьєва В. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Яцини В. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
1. У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний нотаріус П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Литвиненко Юлія, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
2. На обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з частки квартири АДРЕСА_1 .
3. 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації позивачка виїхала до Фінляндії та повернулася до України лише у жовтні 
2022 року.
4. Зауважувала, що ОСОБА_5 , який є тестем позивачки та підтримував дружні відносини з померлим, перебираючи документи, передані йому на зберігання, виявив заповіт, складений померлим на ім`я позивачки, про що повідомив її.
5. 20 листопада 2023 року позивачка звернулася до державного нотаріуса П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, однак отримала постанову про відмову 
у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини.
6. Зауважувала, що вона не була обізнана ані про існування заповіту, ані про смерть спадкодавця, а відтак, з урахуванням вищезазначеного, просила суд визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
7. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 
2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визначено  ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого      ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом двох місяців з дня набрання рішенням суду законної сили.
8. Задовольняючи позовні вимоги та, як наслідок, визначаючи додатковий строк на прийняття спадщини, районний суд мотивував своє рішення тим, що позивачка не знала про існування заповіту, складеного померлим, а відтак зауважив, що вищевказане є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
9. Більше того районний суд зауважив, що нотаріусом після відкриття спадкової справи після смерті   ОСОБА_4 хоча і було вчинено дії щодо виявлення заповіту, складеного останнім, водночас не здійснювалось повідомлення та виклик спадкоємця за заповітом.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції.
10. Постановою Харківського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 
2025 року змінено шляхом доповнення мотивувальної частини останнього мотивами,викладеними у змістіпостанови.
11. Задовольняючи апеляційну скаргу частково та доповнюючи мотивувальну частину рішення районного суду, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, хоча і дійшов правильного по суті висновку про наявність підстав для визначення позивачці додаткового строку для прийняття спадщини, водночас помилково застосував до спірних правовідносин наказ Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, який втратив чинність відповідно до пункту 2 наказу Міністерства юстиції України від 22 лютого 
2012 року № 296/5.
12. Водночас апеляційний суд зазначив, що застосування вказаного нормативно-правового акта не вплинуло на правильність вирішення спору, оскільки його положення відтворені у чинних нормативних актах, які були застосовані до спірних правовідносин.
13. Також апеляційний суд звернув увагу на необґрунтоване відхилення районним судом письмових пояснень ОСОБА_6 щодо обставин справи, водночас зазначивши, що викладені в них відомості не є достатнім доказом обізнаності позивачки про зміст заповіту ОСОБА_4 .
14. Отже, апеляційний суд погодився із висновками районного суду про наявність підстав для визначення позивачці додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки матеріали спадкової справи № 278/2022, заведеної за заявою ОСОБА_2 , хоча і містять відомості про перевірку нотаріусом наявності заповіту ОСОБА_4 , проте не містять відомостей про повідомлення спадкоємця за заповітом щодо відкриття спадщини, що, своєю чергою, підтверджує доводи позивачки про те, що вона не була повідомлена нотаріусом про наявність заповіту та дізналася про його зміст лише у листопаді 2023 року.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
15. У листопаді 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року у вказаній справі.
16. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
17. У касаційній скарзі заявниця просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
18. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року в справі № 180/1163/16-ц, від 07 лютого 2020 року в справі № 431/1160/18-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 286/27/18, від 02 вересня 2020 року в справі № 761/10023/13-ц, від 02 лютого 2022 року в справі № 756/957/18, від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23, від 09 жовтня 2024 року в справі № 619/2906/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
19. Також підставами касаційного оскарження вказує відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, недослідження зібраних в справі доказів, встановлення обставин справи, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
20. На переконання заявниці касаційної скарги, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для встановлення позивачці додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки як юридична необізнаність позивача про строк та порядок прийняття спадщини, так 
і необізнаність останньої про існування заповіту, не є поважними причинами для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.
21. Більше того заявниця звертає увагу колегії суддів на те, що оскільки позивачка входить до кола спадкоємців за законом після смерті 
ОСОБА_7 , остання не може посилатися на свою необізнаність щодо існування заповіту як на поважну причину пропуску строку для прийняття спадщини.
22. Також ОСОБА_3 зауважує, що фактично в основу судових рішень судами попередніх інстанцій покладено виключно показання свідка 
ОСОБА_5 як єдиний доказ необізнаності позивачки щодо існування заповіту, водночас проігноровано показання інших свідків, зокрема письмові пояснення ОСОБА_6 , які достовірно підтверджують обізнаність позивачки про існування заповіту.
23. Зауважує, що особисто повідомляла позивачку про відкриття спадщини засобами мобільного зав`язку, що, своєю чергою, спростовує посилання позивачки на існування поважних підстав для встановлення останній додаткового строку для прийняття спадщини.
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходили
Фактичні обставини справи, встановлені судами
24. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 
у м. Харків помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , зареєстрованого Нововодолазьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 11 березня 2022 року (Т.1, а.с.55).
25. Зі змісту копії лікарського свідоцтва про смерть № 152 від 02 березня 
2022 року судами встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Причиною смерті зазначено хронічне порушення мозкового кровообігу, церебральний атеросклероз (Т.1, а.с.109).
26. Відповідно до змісту копії висновку № 1117 від 23 лютого 2022 року, ОСОБА_4 проживав за адресою: АДРЕСА_2 та через наявність порушень функцій організму потребував догляду вдома (Т.1, а.с.108).
27. Судами встановлено, що квартира 
АДРЕСА_1 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_2 від 01 серпня 2005 року 
(Т.1, а.с.67).
28. Зі змісту копії заповіту, складеного ОСОБА_8 на ім`я 
ОСОБА_9 , датованого 16 листопада 2018 року, встановлено, що 
ОСОБА_8 заповіла належну їй частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 своїй донці - ОСОБА_9 (Т.1, а.с.44).
29. Водночас судами встановлено, що 16 листопада 2018 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Карафетовою К. В., зареєстрований в реєстрі за № 2489, відповідно до змісту якого заповів належну йому на праві приватної власності частку квартири АДРЕСА_1 онуці - ОСОБА_10 . 
30. Відповідно до змісту заповіту останній до його підписання уголос прочитаний заповідачем і власноруч підписаний останнім у присутності нотаріуса (Т.1, а.с.8).
31. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 07 березня 2019 року ОСОБА_10 уклала шлюб із ОСОБА_11 , прізвище після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_10 (Т.1, а.с.13).
32. Зі змісту спадкової справи судами попередніх інстанцій встановлено, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса 
у встановлений законом строк звернулася ОСОБА_9 (Т.1, а.с.54).
33. 21 вересня 2023 року ОСОБА_9 уклала шлюб із ОСОБА_6 та 
у зв`язку із укладенням шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_9 » (Т.1, а.с.45).
34. 27 листопада 2023 року, за наслідками розгляду документів, поданих ОСОБА_1 , державним нотаріусом П`ятої Харківської нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку із пропуском строку, встановленого для подачі заяви про прийняття спадщини (Т.1, а.с.68).
35. Зі змісту відповіді Державної прикордонної служби України 
від 05 червня 2024 року ОСОБА_14 перетинала кордон України 27 червня 2022 року - в`їзд, 30 червня 2022 року виїзд та 06 жовтня 2022 року - в`їзд 
(Т.1, а.с.141).
36. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5 пояснив суду, що є свекром позивачки. З ОСОБА_4 у нього близьких стосунків не було. Вони були сватами. Приблизно 30 грудня 2021 року ОСОБА_4 передав йому пакет із документами для подальшої передачі сину ОСОБА_15 . ОСОБА_5 поклав папку до накладних і забув про неї. 24 лютого 2022 року з ранку у них в селі вже стояли російські танки. Магазин було розграбовано. Після звільнення населеного пункту у травні 2022 року вони боялися заходити до магазину. Лише на початку листопада 2023 року магазин розмінували і свідок зміг туди потрапити та знайшов папку із документами, які йому передав ОСОБА_4 . 
У папці був заповіт, який він передав своєму сину ОСОБА_15 , який є чоловіком позивачки. У липні 2022 позивачка приїжджала на два дні і через дві доби поїхала до Фінляндії.
37. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_16 пояснив суду, що є сусідом дружини померлого ОСОБА_4 , із померлим спілкувався мало. Перед тим, як він помер, стан його здоров`я погіршився. Одного разу ОСОБА_4 навіть впав та не міг піднятися. Жили вони за адресою: АДРЕСА_3 . Про існування заповіту свідку нічого не відомо.
38. Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_17 пояснила суду, що ОСОБА_4 був її дідусем, а вона, відповідно, його онукою. 
У 2018 році її сестра ( ОСОБА_1 ), ОСОБА_18 , яка є її мамою, та дідусь ( ОСОБА_4 ) і бабуся ( ОСОБА_8 ) їздили до нотаріуса та оформлювали заповіт на квартиру, належну бабусі та дідусю, на ОСОБА_9 та ОСОБА_1 01 березня 2022 року їм повідомили, що дідусь помер. Зазначала, що ОСОБА_1 було відомо про існування заповіту. Водночас свідок вказала, що сам заповіт вона не бачила, проте зауважила, що заповіт оформлювався за присутності ОСОБА_1 , про що свідку відомо зі слів родичів.
39. Зі змісту досліджених апеляційним судом у судовому засіданні письмових заяв ОСОБА_6 , датованих 20 лютого 2024 року та 17 лютого 2025 року, встановлено, що він був свідком та приймав безпосередню участь при оформленні заповіту. На той час у нього з відповідачкою були лише робочі стосунки, він працював експертом з купівлі-продажу нерухомого майна. ОСОБА_3 одного разу скористалася його послугами. Після чого у листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулася до нього із проханням, щоб він надав консультацію для її батьків стосовно оформлення заповіту. Ним була надана консультація стосовно спадкування двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , та він погодився в майбутньому, за наявності потреби, надати юридичну допомогу при оформленні спадщини. Також ОСОБА_6 у змісті заяви вказав, що під час зустрічі всі присутні на ній між собою усно домовились, що за умови, якщо хтось один зі спадкоємців буде доглядати спадкодавців, то інші спадкоємці відмовляться від своєї частки у спадщині, на користь спадкоємця, що доглядав спадкодавців. В обумовлений день і час, а саме 16 листопада 2018 року, він приїхав до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карафетової Карини Вікторівни. ОСОБА_1 приїхала до нотаріуса на своєму власному автомобілі КІА СЕЕD НОМЕР_4 і привезла спадкодавців: 
ОСОБА_4 і ОСОБА_8 , проте останні забули дома документи на квартиру і ОСОБА_6 разом із ОСОБА_1 їздив за ними на своєму автомобілі. Коли все було готове, ОСОБА_4 та його дружина 
( ОСОБА_8 ), розуміючи свої дії і діючи добровільно, пішли в кабінет до нотаріуса оформлювати заповіт, кожен на свою частку квартири. Вказував, що він разом із позивачкою та відповідачкою чекав у приміщенні нотаріальної контори. Коли заповіти були оформлені, ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_1 отримала особисто в руки заповіт і документи на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , 
а ОСОБА_8 , передала заповіт на належну їй частку цієї квартири своїй дочці ОСОБА_3 . Також в середині листопада 2021 року ОСОБА_4 захворів, а після грудня 2021 року і до самої смерті був прикутий до ліжка. За час хвороби спадкодавця, ОСОБА_1 разом з ним за однією адресою не проживала і участі в догляді за ним і приймала (Т.1, а.с.75 - 77, 211).
Позиція Верховного Суду
40. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
41. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
42. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
43. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише 
в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
44. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
45. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
46. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
47. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
48. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
49. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
50. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
51. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
52. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає 
у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
53. Відповідно до частини першої статті 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.
54. Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
55. Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
56. Відповідно до частини першої та третьої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
57. Як зауважено Верховним Судом у змісті постанови від 20 березня 
2024 року у справі № 545/1231/23 (провадження № 61-16142св23) правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 
1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними.
58. Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду (постанови Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року 
у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, 
у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі 
№ 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22 (провадження 
№ 61-8694св23), від 10 липня 2024 року у справі № 522/13476/23 (провадження № 61-7645св24)).
59. Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються індивідуально в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 548/2415/21 (провадження № 61-6134св23)).
60. Як зауважено Верховним Судом у змісті постанови від 31 липня 2024 року у справі № 706/275/22 (провадження № 61-12010св23), головною ознакою поважності причин є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини 
61. За конкретних фактичних обставин кожної справи суд має оцінювати тривалість пропуску строку для прийняття спадщини, що має важливе правове значення (постанови Верховного Суду від 3 квітня 2024 року у справі 
№ 639/8197/21 (провадження № 61-14773св23).
62. Зокрема, колегія суддів зауважує, що не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини: незнання про смерть спадкодавця; юридична необізнаність спадкоємця про порядок прийняття спадщини, похилий вік; непрацездатність; встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, установлення факту проживання однією сім`єю); невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину; відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини; несприятливі погодні умови; перебування в депресії у зв`язку зі смертю спадкодавця, оскільки глибокі душевні страждання через смерть близької чи знайомої людини відчуває переважна більшість людей.
63. Водночас поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, зокрема, закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
64. Питання того, чи є необізнаність спадкоємця про існування заповіту поважною причиною пропуску строку на прийняття спадщини було предметом оцінки Великою Палатою Верховного Суду у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24), в результаті вирішення якого, у змісті пунктів 151-154 постанови від 26 червня 2024 року Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків:
«151. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає 
з принципу свободи заповіту, проте така необізнаність повинна ототожнюватися з незнанням спадкоємцем про його право на спадкування загалом; в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.
152. Обставини усвідомлення особою того, що вона має право на спадкування за законом, наприклад, на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, та невчинення нею жодних активних дій з прийняття спадщини та щодо встановлення спадкової маси, не можуть обґрунтовувати поважність причин пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, про існування якого особа не знала.
153. Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття/відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку із обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність у нього права на спадкування.
154. Резюмуючи, Велика Палата Верховного Суду, з урахуванням конкретних обставин справи, що переглядається, висновує, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини. Тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом».
65. У справі, яка переглядається у касаційному порядку, судами попередніх інстанцій встановлено, що на час відкриття спадщини право на спадкування за законом після смерті    ОСОБА_4 мали його дружина -    ОСОБА_8 та діти: донька -      ОСОБА_18 та син -  ОСОБА_19 (батько позивачки). Останній помер у листопаді 2024 року.  ОСОБА_8 , своєю чергою, жива та проживає разом із відповідачкою.
66. Відтак, врахувавши, що позивачка є онукою спадкодавця суди попередніх інстанцій обґрунтовано зауважили, що в силу приписів цивільного законодавства остання не відноситься до жодної із черг спадкування, водночас має право на спадкування за правом представлення(частина перша 
статті 1266 ЦК України).
67. Більше того, колегія суддів зауважує, що   ОСОБА_19 (батько позивачки)помер у листопаді 2024 року, тобто вже після спливу строку на прийняття спадщини, що, своєю чергою, спростовує посилання заявниці на те, що позивачка є спадкоємицею за правом представлення після смерті спадкодавця.
68. Таким чином, врахувавши вищевикладене, а також встановивши, що позивачка не була обізнана про існування заповіту, складеного на її користь, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про поважність підстав пропуску позивачкою підстав для прийняття спадщини та, як наслідок, обґрунтованого висновку про наявність підстав для встановлення останній додаткового строку про прийняття спадщини.
69. Водночас колегія суддів вважає неспроможними доводи касаційної скарги стосовно відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування статті 63 Закону України «Про нотаріат» до тотожних правовідносин, 
з урахуванням статусу нотаріуса як самостійного суб`єкта правозастосування 
з огляду на наступне.
70. Відповідно до змісту статті 1 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент смерті заповідача), нотаріат в Україні - це система органів 
і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).
71. Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про нотаріат» Нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, за місцем відкриття спадщини за заявою спадкоємців або за повідомленням фізичних та юридичних осіб, або на підставі рішення суду про оголошення фізичної особи померлою чи за своєю власною ініціативою вживає заходів до охорони спадкового майна, коли це потрібно в інтересах спадкоємців, відказоодержувачів, кредиторів або держави. Ці заходи вживаються ними безпосередньо або шляхом доручення нотаріусам чи посадовим особам органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням майна.
72. Нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. 
Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі (стаття 63 Закону України «Про нотаріат»).
73. Згідно з пунктом 2.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 
від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції, чинній на час відкриття спадщини), при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту, крім випадків, передбачених підпунктом 2.6 цього пункту.
74. Вищевказане свідчить, що як положення Закону України «Про нотаріат», так і Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, пов`язує виникнення у нотаріуса або особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, обов`язку здійснювати дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, з моментом заведення спадкової справи, чому передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини, про що, зокрема, зауважено Верховним Судом у змісті постанови від 19 лютого 2025 року у справі № 196/479/23 (провадження № 61-12064св24).
75. Комплексний аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку про наявність у нотаріуса обов`язку зі здійснення дій як щодо перевірки наявності, зокрема, заповіту, так і здійснення дій щодо сповіщення спадкоємців про відкриття спадщини, місце проживання або роботи яких відоме.
76. Додатково колегія суддів зауважує, що згідно з пунктом 2.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції, чинній на час відкриття спадщини), у разі наявності заповіту нотаріусу подається його оригінал чи дублікат. Повна інформація про заповіт, який було посвідчено іншим нотаріусом, витребовується нотаріусом шляхом направлення запиту.
77. Відтак, як вбачається з матеріалів спадкової справи, остання містить інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), зі змісту якого вбачається наявність зареєстрованого у спадковому реєстрі заповіту, складеного заповідачем ОСОБА_4 . 
78. Також матеріали справи містять копію заповіту, відповідно до змісту якого ОСОБА_4 заповів 
ОСОБА_20 належну йому частку у праві власності на квартиру.
79. Водночас матеріали спадкової справи не містять доказів на підтвердження повідомлення ОСОБА_21 про відкриття спадщини.
80. Вищезазначене, у своїй сукупності, свідчить про невиконання нотаріусом свого обов`язку щодо повідомлення позивачки як спадкоємиці за заповітом щодо майна померлого діда ОСОБА_4 про відкриття спадщини та, відповідно, про необґрунтованість посилань касаційної скарги на неправильне застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин приписів Закону України «Про нотаріат».
81. Щодо посилань касаційної скарги на недоведеність поважності підстав пропуску позивачкою строку на звернення із заявою про прийняття спадщини колегія суддів заважує настпуне.
82. Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
83. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
84. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
85. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
86. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
87. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста 
статті 81 ЦПК України).
88. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
89. Колегія суддів відхиляє доводи заявниці касаційної скарги щодо неналежного дослідження зібраних у справі доказів, оскільки за правилами стандартів доказування та принципу вірогідності доказів, більш переконливим є доведення факту необізнаності позивачки про існування заповіту на її користьніж обставин того, що останній було відомо про існування останнього.
90. Відтак, установивши, що наявними у справі доказами та показаннями свідків, наданими у судових засіданнях, підтверджено, що позивачка на момент відкриття спадщини не належала до жодної із черг спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_4 , а також врахувавши факт її неповідомлення про відкриття спадщини і наявність заповіту, суди попередніх інстанцій, з урахуванням принципу свободи заповіту як фундаментального принципу спадкового права, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
91. Додатково, колегія суддів зауважує, що оскільки наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, на переконання Верховного Суду відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. 
92. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення 
від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення 
від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
93. Підсумовуючи, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло 
б призвести до неправильного вирішення справи та у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
94. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
95. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
96. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
2. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 
2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара
О. М. Осіян
В. В. Сердюк