Провадження №-о/522/374/26
Справа №522/7724/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2026 року          м. Одеса 
Приморський районний суд м. Одеси 
у складі: судді: Бондар В.Я.,
за участі секретаря судового засідання Костинюк В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,
ВСТАНОВИВ:
До Приморського районного суду міста Одеси 04.05.2026 надійшла заява ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.
Заява мотивована тим, що під час відпочину в Турецькій Республіці заявниця віддала двох синів на прогулянку з батьком ОСОБА_2 , який дітей викрав та вивіз до Республіки Молдови. В ході взаємодії з компетентними органами Республіки Молдова вдалося повернути молодшого сина ОСОБА_3 , який наразі проживає з ОСОБА_1 в Україні. Після вивезення старшого сина ОСОБА_4 батько повністю ізолював його від матері та брата. Під час розгляду справи №755/20943/25 заявнику стало відомо, що до операції по вивезенню малолітніх дітей громадян України з Турецької Республіки до Республіки Молдова причетна громадська організація «Батько має право». Лідер ГО «Батько має право» ОСОБА_5 до початку судового засідання по справі №755/20943/25 здійснював над заявницею психологічне знущання та створював атмосферу залякування, що виражалася у переконанні заявниці, що старший син ОСОБА_4 повинен жити разом з батьком, виправдовував протиправні дії батька та доводив, що жодна «бумажка» суду не допоможе повернути сина до матері. ОСОБА_2 через телефон ОСОБА_5 погрожував заявниці повторним викраденням малолітнього сина ОСОБА_3 . ОСОБА_2 та його представник здійснювали тиск на суд у судовому засіданні №755/20943/25. ОСОБА_2 та його спільники з ГО «Батько має право» продовжують висловлювати у адресу заявниці погрози щодо повторного викрадення молодшого сина, що свідчить про наявність реального ризику повторення таких дій та обумовлює необхідність негайного застосування обмежувального припису.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.05.2026 справа надійшла в провадження судді Донцова Д.Ю.
До суду 08.05.2026 надійшла заява ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції його та його представника ОСОБА_6 .
На підставі розпорядження №1388/26 керівника апарату суду від 19.05.2026 по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями в результаті якого справа надійшла у провадження судді Бондаря В.Я.
Ухвалою від 20.05.2026 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 25.05.2026. Задоволено заяву ОСОБА_2 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
До суду 25.05.2026 надійшли заперечення ОСОБА_2 на заяву, згідно яких просить відмовити у задоволенні заяви, адже заявниця намагається отримати процесуальну перевагу у спорах по справах 755/20943/25 та 755/3989/26, заборонивши батьку контакт з сином, не надавши жодного доказу факту домашнього насильства. Київським апеляційним судом у справі №755/20943/25 розглядається питання про забезпечення позову, шляхом зобов`язання матерів не чинити перешкоди у спілкуванні батька з сином, тому заявниця намагається створити рішення, яке матиме преюдиційне значення. ОСОБА_2 вказує, що заявниця вивезла дітей з Турецької Республіки, де всі проживали з листопада 2021 року, без відома та згоди батька. Заявниця не може вимагати захисту від «небезпеки» з боку батька, ігноруючи власне самовільне переміщення дітей до зони бойових дій і тривале обмеження їхнього контакту з батьком після отриманого заперечення щодо переміщення дітей. Поїздка до ОСОБА_7 була спланована обома батьками, а діти передані батьку не на 40 хвилин, а для проживання. Сини казали, що скучали за батьком та нарікали на відсутність догляду з боку матері. Старший син ОСОБА_4 фактично проживав з батьком з 2024 року, після виселення батька зі спільної квартири в Туреччині. 07.11.2025 ОСОБА_1 силою намагалася забрати синів від їх бабусі по батьковій лінії та няні. Тотальна заборона контакту батька з малолітнім сином на пів року є непропорційною, якщо немає доведення загрози життю чи здоров`я дитини саме від батька.
У судовому засіданні 25.05.2026 повернуто без розгляду заяву представника позивача ОСОБА_8 від 22.05.2026, прийнято до провадження заперечення ОСОБА_2 . Суд задовольнив клопотання представника позивача про допит заявниці як свідка. ОСОБА_1 приведена до присяги, попереджена про кримінальну відповідальність, пояснила, що чоловік не повернув дітей з прогулянки, весь час не давав спілкуватися матері з старшим сином, а ОСОБА_9 погрожував заявниці в залі суду, що молодшого сина знову викрадуть, тому заявниця не може знати, що буде з її дитиною. ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 підтримали вимоги заяви. ОСОБА_2 , який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення заяви.
Згідно ч.1 ст.244 ЦПК України Після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.
Суд перейшов до стадії ухвалення рішення та оголосив, що проголошення рішення відбудеться 26.05.2026 о 12:45 год.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.
Відповідності до п. 1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в місті Одеса народився син ОСОБА_10 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (а.с.15).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у батьків ОСОБА_11 та ОСОБА_1 в місті Аланія / Анталія Турецької Республіки народився син ОСОБА_12 , про що свідить свідоцтво від 14.09.2022 (а.с.17).
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований громадянином України (а.с.24).
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір щодо визначення місця проживання дітей, який розглядається в судовому порядку за позовом ОСОБА_1 та за зустрічним позовом ОСОБА_2 .
Відтак, рішенням Дніпровського районного суду м,Києва від 29 грудня 2025 року у справі №755/20943/25, яке не набрало законної сили, адже оскаржується в апеляційному порядку, позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з матір`ю ОСОБА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с.32-39).
Також у провадженні Приморського районного суду м.Одеси перебуває цивільна справа №755/3989/26 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання незаконним переміщення та утримання малолітньої дитини, повернення дитини до місця постійного проживання в Туреччину.
На підставі скарги адвоката Голосова Ю.В. задоволеної слідчим суддею Приморського районного суду м.Одеси ухвалою від 27.10.2025 у справі №522/23308/25, зареєстровано кримінальне провадження №12025162510001356 від 29.10.2025 за ч.2 ст.146 КК України (а.с.46).
Інші докази надані учасниками справи суд не приймає до уваги, як такі що не стосуються предмету заяви, адже в цій справі розглядається питання щодо видачі обмежувального припису, спір про визначення місця проживання дітей розглядається Київським апеляційним судом у справі №755/20943/25.
Основним нормативно-правовим актом, який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII (далі - Закон № 2229-VIII).
Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника.
Законом № 2229-VIII визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Пунктом 7 частини 1 вказаної статті визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Пунктом 9 частини 1 вказаної статті визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з частиною 3 статті 26 вищевказаного Закону, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20).
Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22
Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (див. постанову Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.
Докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.
Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 569/11625/24 (провадження № 61-16935св24).
Жодних доказів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства суду представлено не було.
ОСОБА_1 обґрунтовує необхідність видачі обмежувального припису погрозами з боку ОСОБА_13 , а не ОСОБА_2 .
Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2020 року при розгляді справи №753/8626/19 вказала, що спір щодо розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей, що регулюється, зокрема, нормами СК України та ЦК України, не може бути вирішений шляхом застосування заходів обмежувального припису, зокрема, шляхом видання обмежувального припису.
У цій справі ОСОБА_1 просить заборони на 6 місяців ОСОБА_2 : наближатися на відстань ближче 100 метрів до заявниці та ОСОБА_10 ; наближатися на відстань ближче 500 метрів до місця реєстрації заявників та місця фактичного проживання; наближатися на відстань ближче 500 метрів до Теплодарського закладу дошкільної освіти №2 №Сонечко№ та інших місця частого відвідування постраждалими ОСОБА_1 та ОСОБА_10 ; особистого або через третіх осіб розшукувати постраждалих заявників, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; вести листування, телефонні переговори з постраждалими заявниками або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Заходи, що просить застосувати заявниця фактично позбавлять змоги батька спілкуватися з сином, що не може бути вирішено в межах справи про видачу обмежувального припису, а є предметом спору в інших справах.
За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, проте заявник має довести наявність підстав для видачі обмежувального припису (постанова Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі №202/11119/22).
Оцінюючи надані заявником докази на підтвердження фактів вчинення щодо неї домашнього насильства заінтересованою особою, суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 221 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 173-2 КУпАП, розглядають судді районних, районних у містах, міських чи міськрайонних судів.
Проте, постанов суду про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної та кримінальної відповідальності, суду не надано.
Заявниця не може підміняти заявою про видачу обмежувального припису вирішення спору про визначення місця проживання дітей. За відсутності доказів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства та навіть погроз про викрадення, адже заявниця вказує, що погрожував не заявник, суд доходить висновку про безпідставність поданої заяви.
За загальним правилом, закріпленим частиною 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Отже, оскільки заявником належним чином не доведено наявності передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» правових підстав для застосування щодо обмежувального припису, заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Відмова у задоволенні заяви не позбавляє заявника права повторного звернення до суду за наявності відповідних правових підстав та у разі їх доведення належними і допустимими доказами.
Керуючись ст. ст. 13, 81, 263-265, 294, 350-6, 353 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), за участі заінтересованої особи: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) про видачу обмежувального припису – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.
Повний текст рішення суду складено 26 травня 2026 року.

Суддя          В.Я. Бондар