г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області	

Справа № 213/963/26
Номер провадження 2/213/1055/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2026 року м. Кривий Ріг 

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого – судді Алексєєва О.В.,
за участю секретаря судового засідання – Довгої А.В., Шульги В.С.,
за участі представника відповідача – Савельєвої Т.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків,- 

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.
Позивач з 19.07.1996 по теперішній час працює на підприємстві відповідача. З 19.07.2024 по 24.09.2024 працював на посаді машиніста екскаватора в кар`єрі. Під час роботи позивач підпадав під вплив шкідливих факторів, внаслідок чого отримав професійні захворювання. Рішенням експертної команди від 17.02.2026 йому визначено ступінь втрати професійної працездатності – 65% безстроково і визнано особою з інвалідністю третьої групи. Позивач постійно відчуває болі та слабкість, у нього порушена хода, він втратив можливість подовжувати трудову діяльність за здобутою спеціальністю, його заробіток суттєво зменшився, він не може забезпечувати сім`ю на звичному рівні, що викликає почуття провини, приниження тощо. Його захворювання є невиліковним, йому рекомендовано забезпечення допоміжними засобами реабілітації. Це все викликає у нього моральні страждання. Тому просить стягнути з відповідача заподіяну моральну шкоду у розмірі 600 000,00 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача.
Представник відповідача подав відзив, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечення зазначає, що сума вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, є значно завищеною. У матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують психологічний стан позивача, а тому розмір моральної шкоди, що заявлений до стягнення, є необґрунтованим та значно завищеним, що не відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості. Вважає, що у спричиненні професійного захворювання позивача відсутня протиправна поведінка відповідача та причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача та моральною шкодою. Окрім професійного захворювання, позивач має інші хронічні захворювання. Позивачем не доведено сам факт завдання йому моральної шкоди. Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач не враховує, що він продовжує здійснювати трудову діяльність. Посилається на наявність обставин, які впливають на визначення судом розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди та які повинні бути враховані судом згідно зі ст. 23 ЦК України. Такою обставиною зазначає скрутний фінансовий стан підприємства, зупинення технологічного циклу виробництва підприємства відповідача і його вклад в обороноздатність держави.
Посилається на готовність відповідача відшкодувати моральну шкоду у розмірі 65 000,00 грн та на підставі ч. 1 ст. 93 ЦПК України ставить позивачу запитання щодо наявності банківського рахунку та надання реквізитів такого рахунку для перерахування вищезазначеної суми.
Вважає, що питання про те, чи повинен відповідач виконувати визначену Податковим кодексом України функцію податкового агенту та утримувати податки, а також питання щодо розміру стягнутих податків, залежать не від резолютивної частини рішення суду на час ухвалення рішення, а від змісту податкового законодавства на час виплати доходу, тобто на час виконання рішення (добровільного чи примусового).
Просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідь на відзив.
Позивач надав відповідь на відзив, у якій не погоджується з доводами, викладеними у відзиві. Вважає, що заявлений розмір моральної шкоди є обґрунтованим, а надані ним докази доводять отримання ним професійних захворювань та моральних страждань з цього приводу. Не погоджується з аргументами відповідача щодо оподаткування моральної шкоди. Зазначає, що фінансовий стан відповідача не є підставою для звільнення від відповідальності за заподіяну шкоду або для зменшення розміру компенсації. Вважає, що твердження представника відповідача про готовність відповідача добровільно сплатити йому 65 000,00 грн спрямоване на зменшення позовних вимог і не свідчить про добровільне визнання відповідачем своєї вини та обов`язку відшкодувати моральну шкоду в повному обсязі. Вважає такий розмір не обґрунтованим, у зв`язку з чим не надає банківські реквізити.

Процесуальні дії у справі.
04.03.2026 позовна заява надійшла до суду.
05.03.2026 позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
21.04.2026 задоволено клопотання представника відповідача про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції
Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.

Заяви, клопотання.
Позивач надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило.

Пояснення у судовому засіданні.
У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала з підстав, наведених у відзиві.

Фактичні обставини, встановлені судом.
ОСОБА_1 19.07.1996 прийнятий учнем машиніста екскаватора в кар`єрі на підприємстві відповідача. 01.08.1996 – переведений машиністом екскаватора в кар`єрі. 25.09.2024 переведений учнем електрослюсаря чергового та з ремонту устаткування.
Медичним висновком лікарсько-експертної комісії закладу охорони здоров`я, що має право встановлювати остаточний діагноз хронічних професійних захворювань, – відокремленого підрозділу «Науково-практичний медичний центр професійного здоров`я Національного університету охорони здоров`я України імені П.Л. Шупика» від 26.11.2025, протокол №47/776 встановлена наявність у позивача хронічних професійного захворювання: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації: синдром церебрально-периферичної ангіодистонії з частими акроангіоспазмами та трофічними порушеннями на кистях, у поєднанні з синдромом полірадикулонейропатії на шийному (C6, C7, C8) та попереково-крижовому (L5, S1) рівнях з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями хребта на тлі остеохондрозу, випинання дисків на рівні C3-C4, L2-L3, L3-L4, L4-L5, L5-S1 та протрузій дисків C4-C5, C5-C6, C6-C7, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого ступеня), колінних суглобів (ПФ другого ступеня).

Згідно з цим висновком стаж роботи в умовах впливу шкідливих і небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу на робочих місцях за професіями, які наведено в інформаційній довідці про умови праці ОСОБА_1 , підготовленій Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці від 04.11.2024 № ПС/3.1/20988-25, становить 28 років та включає періоди роботи у відповідача з 19.07.1996 по 01.07.2024 (учнем) машиністом екскаватора в кар`єрі.
Під час трудової діяльності підпадав під вплив: 
- рівнів загальної вібрації, 3 клас 2 ступеня, «шкідливі»; 
- важкості праці, 3 клас 2 ступеня, «шкідливі»;
- робоча поза незручна 55 % при нормативному 25%.
Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 30.12.2025 проведено розслідування причин виникнення у ОСОБА_1 професійного захворювання. 
Відповідно до п. 13 Акту за загальною оцінкою умови праці позивача у відповідача відносяться до 3 класу 2 ступеня (шкідливі).
Згідно з пунктом 17 Акту встановлено, що ОСОБА_1 , працюючи в кар`єрі машиністом екскаватора, керував одноковшовим екскаватором під час проведення навантажувальних робіт. Навантажував гірничу масу в залізничний транспорт, розробляв гірничу масу, здійснював селективну розробку забою. Внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, порушення режимів експлуатації екскаваторів протягом тривалої дії підпадав під вплив підвищених рівнів виробничої загальної вібрації 
У п.18 Акту причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) зазначено:
- вібрація загальна транспортна: еквівалентний корегований рівень віброприскорення на 7 дБ перевищував допустимий рівень та складав 66 дБ при гранично допустимому 59 дБ з вимогами ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації».
Встановлено, що згідно з інформаційною довідкою про умови праці позивача та актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів – 28 років 02 місяці.
Згідно з витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 125/26/261/Р від 17.02.2026 (номер витягу – 125/25/1656/В) позивачу встановлено третю групу інвалідності безстроково та 65% втрати працездатності з вібраційної хвороби без необхідності повторного оцінювання відсотка непрацездатності. Причиною інвалідності зазначено професійне захворювання.
Відповідно до рекомендацій, які є частиною індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (номер витягу – 125/26/261/І) позивачу встановлено легкий ступінь обмеження здатності до самообслуговування та помірний ступінь обмеження здатності до пересування, здобуття освіти та трудової діяльності. Міститься відмітка про потребу в забезпеченні допоміжним засобами реабілітації. Він потребує реабілітаційної допомоги в сфері охорони здоров`я та санаторно-курортного лікування. Міститься відмітка про наявність загальних обмежень в професійній діяльності, що можуть значно вплинути на погіршення здоров`я. 
У 2023-2026 роках позивач неодноразово перебував на лікуванні з приводу отриманого професійного захворювання, проходив медичні обстеження. 

Зміст спірних правовідносин.
Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди.

Норми права, які застосовує суд та мотиви їх застосування.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці: соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
Статтею 6 цього Закону визначено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці (ст.13).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Згідно зі статтею 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи.

Висновок суду.
Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. 
Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом достовірно встановлено, що у зв`язку з отриманням професійного захворювання та встановленням втрати працездатності та групи інвалідності позивачу заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманого професійного захворювання у позивача змінилися образ та якість життя, що завдає йому моральних страждань. Ушкодження здоров`я, втрата 65% працездатності, лікування, перенесення фізичних страждань, спричиняє йому моральні страждання.
При цьому вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди.
Тобто закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Обов`язок роботодавця відшкодувати шкоду, завдану його працівнику при виконанні ним трудових обов`язків, витікає із вимог ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ст. 153 КЗпП України.
Стаття 173 КЗпП закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у нього 65% стійкої втрати професійної працездатності та третьої групи інвалідності безстроково.
Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що виникнення у позивача професійного захворювання стало наслідком його бездіяльності та безвідповідального ставлення до власного здоров`я, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. 
Також суд не погоджується із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю його вини, оскільки із пунктів 17, 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання видно, що професійне захворювання позивача виникло внаслідок того, що шкідливі фактори, під дію яких потрапляв позивач, перевищували нормативні значення.
Жодних доказів на спростування наявності шкідливих факторів робочого місця позивача та його шкідливого впливу на його здоров`я відповідачем не надано.
Відсутність встановлених осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не свідчить про відсутність вини підприємства відповідача в отриманні позивачем професійних захворювань.
Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
При цьому суд враховує період роботи позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача протягом 28 років 02 місяців, характер та тривалість отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, наявність третьої групи інвалідності, тяжкість вимушених змін в його життєвих стосунках, що вимагає додаткових зусиль для організації життя і свідчить про погіршення стану здоров`я, незворотність негативних наслідків профзахворювання і дійшов висновку, що все це у своїй сукупності вказує на заподіяння позивачу моральної шкоди.
Суд враховує, що обов`язок створити безпечні умови праці законодавством покладено саме на роботодавця, позивач працював у шкідливих умовах саме на підприємстві відповідача та підпадав під вплив шкідливих факторів під час цієї роботи. 
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007).
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.
При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.
При цьому суд вважає, що повна зупинка технологічного процесу виробництва концентрату не позбавляє відповідача обов`язку відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду.
З огляду на викладене вище, суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 425 000,00 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я.
Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.
При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.
Щодо заперечень відповідача в частині стягнення моральної шкоди без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, суд зазначає таке.
Суд враховує, що у практиці Верховного Суду відсутня єдність щодо необхідності вказувати суду в резолютивній частині судового рішення про утримання (неутримання) з присудженої суми установлених законодавством України податків і зборів, а також уніфікований підхід щодо функцій податкового агента під час виконання рішення суду про стягнення сум на користь фізичних осіб.
Аналіз судової практики свідчить, що Верховний Суд у складі всіх колегій та палат і при вирішенні справ різних юрисдикцій викладають резолютивну частину судових рішень як із вказівкою про утримання (без утримання) податків й інших обов`язкових платежів, так і без такої вказівки, а також вказують на протиправність такої вказівки.
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV ПК України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).
Підпункт 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб, зокрема, юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), яка незалежно від організаційно правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язана нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.
Відповідно до статті 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.
Згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
У пункті 163.1 статті 163 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи – доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.
Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід – будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт 164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту).
Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16.01.2020 № 466 ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23.05.2020, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.
Згідно з частиною сьомою статті 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині рішення суду вказується, зокрема про порядок і строк виконання рішення.
Тому суд відхиляє доводи представника відповідача з посиланням на постанову Верховного Суду від 21.05.2025 у справі № 235/3143/24 і задовольняючи вимоги про стягнення зазначених сум на користь позивача, визначає такі суми без утримання податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 4 250,00 грн, оскільки позивач від його сплати звільнений. 

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12, 19, 23, 76-81, 89, 95, 258-259, 263-265, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, зв`язаного з виконанням трудових обов`язків – задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 425 000 (чотириста двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 4 250,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач – ОСОБА_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач – Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», місцезнаходження: вул. Рудна, 47, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, код ЄДРПОУ 00190905.

Дата складення повного судового рішення – 22.06.2026.

Суддя О.В. Алексєєв