Виноградівський районний суд Закарпатської області 
_______________________________________________________________________________________________    Справа № 299/2179/25
Номер провадження 2/299/702/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.05.2026 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючий суддя - А.А.Надопта, 
секретар судового засідання -О.М.Стрижак, 
за участі позивачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката В.В.Нечаєва, 
відповідачки ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції) 
та її представників адвокатів О.С.Бондарєвої та В.І.Полянського, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на спадкове майно, 

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просила:
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу, Юска Н.М. 05.09.2022 та зареєстровано в реєстрі за № 762 на ім?я ОСОБА_5 на житловий будинок за АДРЕСА_1 ; 
- визнати за позивачем, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), право власності в цілому на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,2 кв.м., житлова площа 41,4 кв.м. та право власності в цілому на земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер 2121280900:08:004:0322, шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння. 
- встановити порядок виконання рішення суду шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на 1/1 частку житлового будинку та земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер 2121280900:08:004:0322 за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання права власності на дане майно за позивачкою ОСОБА_1 . 
Позов мотивовано тим, що матір позивачки - ОСОБА_6 - померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і після її смерті відкрилась спадщина, зокрема, на житловий будинок за АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_1 вказує, що до 12 квітня 2012 року мати проживала в АДРЕСА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_5 , однак у зв`язку з хворобою, конфліктами та необхідністю догляду була перевезена ОСОБА_1 до будинку позивачки за адресою: АДРЕСА_2 .
За твердженням позивачки, з квітня 2012 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 постійно проживала саме у будинку позивачки, перебувала на її утриманні, отримувала там пенсію, там же за нею здійснювався догляд, там вона померла і звідти була похована.
Позивачка вважає, що за таких обставин вона прийняла спадщину після смерті матері в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України як спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Також позивачка зазначає, що її брат ОСОБА_5 у 2022 році, тобто майже через вісім років після смерті матері, звернувся до приватного нотаріуса, подав документи про нібито постійне проживання спадкодавиці ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1 та про своє проживання разом із нею, внаслідок чого отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок від 05.09.2022.
Позивачка стверджує, що ОСОБА_5 не прийняв спадщину належним чином, оскільки не звертався до нотаріуса у шестимісячний строк, як це визначено в ст.ст.1269, 1270 ЦК України, а також не проживав постійно зі спадкодавицею на час відкриття спадщини, оскільки остання фактично проживала у позивачки з 2012 року і по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Саме тому позивачка вважає, що свідоцтво про право на спадщину, яке вона оспорює, видане особі, яка не мала права на спадкування, та з порушенням вимог закону і її прав як спадкоємця за законом першої черги, а тому підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 1301 ЦК України.
Щодо земельної ділянки позивачка вказує, що вона розташована під спадковим будинком, була оформлена ОСОБА_5 після отримання свідоцтва про право на спадщину на будинок, а тому, на думку позивачки, зважаючи на принцип єдності об`єкту нерухомості та земельної ділянки, на якій він розташований, також має перейти до неї як до спадкоємця першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 , який прийняв спадщину в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України.
Відповідачкою відзиву на позовну заяву не подано.
Ухвалою суду від 30.07.2025 задоволено клопотання представника Позивачки - адвоката Нечаєва В.В. та витребувано належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи заведеної за спадкодавцем ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкова справа № 55/2022 (номер в спадковому реєстрі 69646687) від приватного нотаріуса Юска Наталії Миколаївни (90300, Закарпатська обл., м. Виноградів, Берегівський район, вул. П.Тичини,4/17).
Листом від 08.09.2025 приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Юска Н.М. виконано вказану ухвалу суду та надано суду завірені копії матеріалів спадкової справи заведеної за спадкодавцем ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , які долучено до матеріалів цивільної справи 299/2179/25.
Ухвалою суду від 15.09.2025 задоволено клопотання представника відповідачки -адвоката Бондарєвої О.С. та витребувано оригінал спадкової справи заведеної за спадкодавцем ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкова справа № 55/2022 (номер в спадковому реєстрі 69646687) від приватного нотаріуса Юска Наталії Миколаївни (90300, Закарпатська обл., м. Виноградів, Берегівський район, вул. П.Тичини,4/17).
Листом від 09.10.2025 приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Юска Н.М. виконано вказану ухвалу суду та надано суду оригінал спадкової справи заведеної за спадкодавцем ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , матеріали якої долучено до матеріалів цивільної справи 299/2179/25.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, та просили такі задовольнити, додатково вказавши про те, що як свідчить витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, ОСОБА_5 не те що, спільно не проживав зі спадкодавицею - своєю матір`ю ОСОБА_6 , а навіть не був зареєстрованим разом із нею. Отже вважають, що в ході судового розгляду належними та допустимими доказами доведено, що позивачка в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем, спадщину після смерті матері прийняла. Своєю чергою, ОСОБА_5 , як спадкоємець, який постійно не проживав разом із ОСОБА_6 , спадщину не прийняв після її смерті, оскільки в порядку ст.ст.1269, 1270 ЦК України протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини до нотаріуса з відповідною заявою не звернувся. Його заява про видачу йому свідоцтва про право на спадщину подана нотаріусу і зареєстрована лише 05.09.2022 і під час подання такої він надав нотаріусу оманливі відомості щодо свого місця постійного проживання та щодо місця постійного проживанння спадкодавця ОСОБА_6 . Відтак, видане йому свідоцтво про право на спадщину від 05.09.2022, зареєстроване в реєстрі за № 762 на житловий будинок за АДРЕСА_1 підлягає визнанню недійсним. Також Позивачка та її представник вважають підставними і доведеними позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), право власності в цілому на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,2 кв.м., житлова площа 41,4 кв.м. та право власності в цілому на земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер 2121280900:08:004:0322, шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння.
Відповідачка ОСОБА_7 , яку підтримали і її представники, заперечувала проти задоволення даного позову і просила в його задоволенні відмовити повністю. Свої заперечення в судовому засіданні обгрунтовувала тим, що позивачка не довела належними, допустимими та достатніми доказами саме факт постійного проживання зі спадкодавицею у розумінні ч. 3 ст. 1268 ЦК України.
Відповідач не заперечувала, що у 2012-2014 роках ОСОБА_6 фактично перебувала у будинку позивачки та що за нею здійснювався догляд. Водночас відповідач наголошувала, що догляд за важкохворою особою, її лікування, фактичне перебування у доньки та навіть смерть у цьому будинку самі по собі не є тотожними юридичному факту постійного проживання зі спадкоємцем на час відкриття спадщини.
На думку відповідача, слід відмежувати тимчасове або вимушене перебування особи у родичів у зв`язку з тяжким станом здоров`я; догляд, лікування, допомогу; періодичне або навіть тривале фізичне перебування, від саме постійного проживання як юридично значимого факту, що свідчить про спільний побут, сталість життєвого центру, добровільність такого проживання та спільність життєвих інтересів.
Стороною відповідача також заявлено про застосування позовної давності, з посиланням на те, що позивачка ОСОБА_1 знала про смерть матері з 2014 року, знала про наявність спадкового майна, знала, що після смерті матері у спірному будинку залишився проживати її брат ОСОБА_5 , однак протягом понад одинадцяти років не зверталась ні до нотаріуса, ні до суду, не оформлювала спадкових прав, не несла витрат щодо утримання будинку та не поводилась як спадкоємець, який прийняв спадщину і бажає набути її у власність. Це, на переконання відповідачки, не є добросовісною поведінкою дбайливого господаря майна.
Окремо відповідач заперечила проти вимог щодо земельної ділянки, зазначивши, що ця ділянка не входила до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 , а була набута ОСОБА_5 вже після оформлення будинку шляхом реалізації його особистого права на безоплатну приватизацію.
В судовому засіданні також були допитані свідки зі сторони позивача та відповідача.
Свідок ОСОБА_1 (допитана в порядку ст.92 ЦПК України за її згодою) в судовому засіданні визнала та показала, що її мати - ОСОБА_6 - до квітня 2012 року постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за місцем своєї реєстрації та разом із сином ОСОБА_5 . Із її ж показів випливає, що до 2012 року мати декілька разів, нетривалий час перебувала у неї, однак все одно поверталася жити до свого постійного місця проживання в будинок АДРЕСА_1 , де постійно мешкав і її син, оскільки була до нього емоційно прив`язана.
Щодо стану здоров`я матері свідок пояснила, що одну ногу ОСОБА_6 ампутували орієнтовно у 2008 році. Після першої ампутації мати певний час проживала у ОСОБА_8 , на АДРЕСА_2 , однак потім повернулася до ОСОБА_9 на АДРЕСА_1 . Свідок пояснила, що остаточно забрала матір у квітні 2012 року, коли у ОСОБА_6 погіршився стан другої ноги. За її словами, вона прийшла і забрала матір не просто до себе додому, а фактично для лікування: спочатку звернулась до сільської ради, потім разом із лікарем/медичними працівниками забрала матір, організувала знеболення, госпіталізацію та подальшу ампутацію другої ноги у Виноградові. Після цього ОСОБА_6 було встановлено першу групу інвалідності та потребу в постійному догляді. Свідок прямо зазначила, що після ампутації другої ноги мати «більше додому не верталася», тобто не поверталася на АДРЕСА_1 . 
За словами свідка, з квітня 2012 року до смерті у 2014 році ОСОБА_6 перебувала у неї за адресою: АДРЕСА_2 . Свідок зазначила, що особисто годувала матір, мила, перевдягала, колола ліки, обробляла пролежні, забезпечувала харчування, лікування і догляд. Мати мала окрему кімнату, яку свідок описувала як облаштовану через стан здоров`я, гангрену, рани та потребу у стерильності. Чоловік ОСОБА_8 , за її словами, був оформлений як особа, яка здійснює догляд за матір`ю, оскільки сама вона вже здійснювала догляд за дитиною з інвалідністю. 
На запитання про те, де мати отримувала пенсію, ліки, де її годували, мили, перевдягали і звідки поховали, свідок відповідала, що все це відбувалося за адресою: АДРЕСА_2 . Щодо причин неоформлення спадкових прав після смерті матері ОСОБА_10 пояснила, що не зверталася до нотаріуса, бо дозволила братові проживати у будинку, не хотіла, щоб його «вигнали на двір», і вважала, що право на спадщину має саме вона як особа, яка доглядала матір. Разом із тим вона підтвердила, що письмових домовленостей із братом про таке користування чи відкладення оформлення спадщини не існувало. Також підтвердила, що заповіту мати не залишила, а дітей у ОСОБА_6 , окрім неї та ОСОБА_5 , ще троє - сестра і двоє братів, один з яких зник без вісті і останні спадщину не прийняли і на неї не претендують.
Свідок ОСОБА_11 (допитана за її згодою в порядку ст.92 ЦПК України) показала, що народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 та з народження до 2022 року проживала у АДРЕСА_1 . За цією адресою разом із нею проживали її батько - ОСОБА_5 , мати ОСОБА_12 , бабуся - ОСОБА_6 та прабабуся. Інших осіб, які постійно проживали у будинку, не було. 
Свідок підтвердила, що після ампутації першої ноги ОСОБА_6 продовжувала проживати у будинку по АДРЕСА_1 разом із сім`єю сина. За її словами, перша ампутація відбулась приблизно у 2007-2008 роках. Вона прямо зазначила, що бабуся проживала у них після ампутації першої ноги до 2012 року. 
Свідок пояснила, що догляд здійснювали вона сама, її мати ОСОБА_12 та батько ОСОБА_5 . При цьому свідок зазначила, що на той момент була ще дитиною, однак бачила, як батьки постійно доглядали бабусю. 
Свідок також повідомила, що інші діти ОСОБА_6 навідували її рідко - приблизно один раз на місяць, переважно у час отримання пенсії. За словами свідка, фактичний догляд за бабусею здійснювали саме її батьки, а інші родичі участі у догляді майже не брали. 
Свідок розповіла, що приблизно у 2012 році ОСОБА_10 забрала ОСОБА_6 до себе. На її думку, причиною цього було оформлення догляду та отримання коштів, пов`язаних із доглядом за інвалідом. Свідок пояснила, що ОСОБА_10 ставила питання про необхідність оформлення групи інвалідності та перевезення бабусі до лікарні. 
Щодо самого переїзду свідок прямо показала, що бабусю «просто взяли і вивезли». Вона підтвердила, що була присутня у дворі під час цих подій. 
Свідок також неодноразово зазначала, що її бабуся не висловлювала бажання змінити місце проживання та не говорила про намір переїхати до ОСОБА_8 . За словами свідка, ОСОБА_6 не зверталась із проханнями змінити місце проживання чи реєстрацію, а також не подавала жодних заяв із цього приводу, як їй відомо. 
На питання про характер проживання ОСОБА_6 у ОСОБА_8 свідок відповіла, що в їхній сім`ї це пояснювалось саме як тимчасовий догляд за тяжко хворою особою, а не як зміна постійного місця проживання. При цьому свідок зазначила, що так їй говорили батьки. 
Свідок підтвердила, що після переїзду бабусі до ОСОБА_8 її особисті речі залишились у будинку по АДРЕСА_1 . Вона зазначила, що там залишались речі побутового вжитку, одяг, слідки, радіо та інші речі ОСОБА_6 . За словами свідка, навіть після смерті бабусі ці речі ніхто не забирав, і частина з них залишилася у будинку до теперішнього часу. 
На питання про користування будинком після переїзду бабусі свідок повідомила, що будинок та господарство по АДРЕСА_1 продовжував утримувати її батько - ОСОБА_5 . Він проживав там, доглядав за будинком та оплачував витрати на його утримання та за комунальні послуги. 
Свідок також показала, що після того, як ОСОБА_6 забрали до ОСОБА_8 , її батько фактично перестав навідувати матір, оскільки, зі слів свідка, йому дали зрозуміти, що там йому не раді. Аналогічно сама свідок не відвідувала бабусю за адресою по АДРЕСА_1 , оскільки вважала, що її там також не хочуть бачити. 
Разом із тим свідок підтвердила, що фактично з 2012 року і до смерті у 2014 році ОСОБА_6 перебувала у ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 . Вона також підтвердила, що звідти ж ОСОБА_6 і поховали. 
Свідок у своїх показах наполягала на тому, що проживання у ОСОБА_8 було пов`язане саме із необхідністю догляду; що наміру змінити постійне місце проживання ОСОБА_6 не висловлювала; особисті речі та зв`язок із будинком по АДРЕСА_1 у бабусі залишались. 
Свідок також показала, що ОСОБА_10 за життя ОСОБА_9 не заявляла прав на будинок по АДРЕСА_1 , не вимагала виселення сім`ї і передачі їй спадкового майна та не висловлювала наміру проживати у цьому будинку. 
Окремо свідок повідомила про розмову з ОСОБА_13 після поховання батька. За її словами, ОСОБА_10 сказала, що дозволила б їй проживати у будинку лише за умови, якщо там проживатиме і її мати ОСОБА_12 . 
Свідок заперечила, що її батько був агресивним щодо своєї матері, її бабусі або зловживав алкоголем. На питання про можливе домашнє насильство свідок, після роз`яснення їй права, передбаченого ст. 63 Конституції України, відмовилась відповідати. 
Свідок підтвердила, що як їй відомо, до поліції із заявами про нібито примусове вивезення бабусі ніхто не звертався.
Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показав, що є священнослужителем греко-католицької парафії Святого Духа у Виноградові. ОСОБА_1 він знає як парафіянку, відповідачку та ОСОБА_5 не знає. 
Щодо ОСОБА_6 свідок пояснив, що особисто раніше її не знав як парафіянку, однак упродовж останніх років її життя приходив до неї як духовний отець, оскільки ОСОБА_10 запрошувала його для проведення святого таїнства своїй матері. Свідок зазначив, що приходив до ОСОБА_6 за адресою ОСОБА_8 - по АДРЕСА_1 . За іншими адресами до неї, за його словами, він не приходив або цього не пам`ятає. 
Свідок ОСОБА_14 також пояснив, що приходив до ОСОБА_6 кожної першої п`ятниці місяця. Пам`ятає, що приблизно протягом двох останніх років життя ОСОБА_6 він приходив до неї раз на місяць, саме за адресою по АДРЕСА_1 . В інші дні місяця він міг проходити або бувати в тому напрямку у зв`язку зі служінням, але точно цього не пам`ятає. 
Щодо віросповідання ОСОБА_6 свідок відповів, що вона була католицького віросповідання. На уточнення щодо церкви він пояснив, що сам є священнослужителем греко-католицької церкви, при цьому роз`яснював, що у побутовому розумінні «православні ми всі», але розрізнення йде між відповідними церковними юрисдикціями. 
ОСОБА_15 показала, що працює листоношею у селі Великі Ком`яти з 2010 року. ОСОБА_16 знає як знайому, відповідачку фактично не знає. ОСОБА_6 знає, оскільки доставляла їй пенсію за адресою її реєстрації АДРЕСА_1 , а надалі носила пенсію вже на АДРЕСА_2 . Свідок пояснила, що коли приносила пенсію на АДРЕСА_2 , заходила до будинку, бачила там ОСОБА_6 , а також ОСОБА_16 , її чоловіка та дітей. За словами свідка, ОСОБА_6 перебувала за цією адресою, була у тяжкому фізичному стані через відсутність ніг, але очікувала пенсію і отримувала її особисто в руки. Свідок також повідомила, що ОСОБА_5 , якого вона знала як ОСОБА_17 , проживав в той час постійно на АДРЕСА_1 , разом із дружиною та дочкою. 
Свідок повідомила, що працює на пошті з липня 2010 року. На питання, хто і коли повідомив про те, що пенсію ОСОБА_6 слід доставляти саме на АДРЕСА_2 не на АДРЕСА_1 , вона зазначила, що їй сказали, що ОСОБА_6 «перевезла дочка», і посилалась на те, що так казали сусіди. 
Свідок також підтвердила, що пенсію носила фактично раз на місяць, оскільки йшлося про доставку пенсії. Відповідно, її спостереження щодо перебування ОСОБА_6 на АДРЕСА_1 були періодичними, пов`язаними з доставкою пенсії, а не щоденним спостереженням за місцем проживання. 
Свідок ОСОБА_18 показала, що проживає у АДРЕСА_3 та знає ОСОБА_1 як сусідку. З ОСОБА_19 близьких стосунків, за її словами, не мала, а ОСОБА_6 знала через сім`ю ОСОБА_8 . 
Свідок повідомила, що ОСОБА_6 проживала у ОСОБА_8 приблизно два роки до смерті. За її словами, вона особисто приходила провідувати ОСОБА_6 , приносила їй гостинці та бачила її у будинку ОСОБА_8 по АДРЕСА_2 . Свідок також показала, що достеменно не знає, з яких причин ОСОБА_6 переїхала до ОСОБА_8 . Вона пояснила, що лише чула про проблеми зі здоров`ям та ногами у ОСОБА_6 , а також про те, що дочка «забрала її лікувати». 
Свідок пояснила, що у ОСОБА_8 для ОСОБА_6 згодом облаштували окрему кімнату. За словами свідка, вона бачила ОСОБА_6 вже після ампутації другої ноги. При цьому свідок наголосила, що не спілкувалася з нею тривалий час, а лише заходила провідати та принести гостинці. 
Свідок підтвердила, що організацією поховання матері займалась ОСОБА_10 , і сама ОСОБА_18 була присутня на похороні та поминальних обідах, допомагала на кухні під час поминальних заходів. 
Разом із тим свідок не змогла надати конкретних відомостей про те, де саме ОСОБА_6 проживала до переїзду до ОСОБА_8 ; коли у неї почались проблеми зі здоров`ям; які саме були сімейні обставини у будинку по АДРЕСА_1 ; чи висловлювала ОСОБА_6 намір змінити місце проживання; чи зверталась із будь-якими заявами щодо зміни місця проживання або реєстрації. Свідок повідомила, що не вникала в подробиці сімейних справ родини ОСОБА_20 .
Щодо частоти відвідувань ОСОБА_6 , свідок пояснила, що приходила до ОСОБА_8 приблизно раз на тиждень або раз на два тижні. При цьому вона підтвердила, що проживає не поруч із будинком ОСОБА_8 , а на іншій вулиці - «АДРЕСА_6». Відтак її спостереження щодо перебування ОСОБА_6 у ОСОБА_8 були періодичними, а не постійними. 
Свідок підтвердила, що не могла особисто спостерігати за тим, чи в інші дні ОСОБА_6 кудись виходила, чи її кудись перевозили, або чи приходив до неї ОСОБА_5 . 
Свідок підтвердила, що ОСОБА_6 проживала із сином на АДРЕСА_1 . до того, як її забрала ОСОБА_21 до свого помешкання. 
Свідок ОСОБА_21 показав, що є чоловіком позивачки ОСОБА_1 та проживає разом із нею за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_6 була його тещею. 
Свідок показав, що ОСОБА_6 постійно проживала у них із 2012 року до дня смерті. Причиною її переїзду він назвав тяжкий стан здоров`я та неналежні умови догляду у будинку сина ОСОБА_9 . За словами свідка, сусідка ОСОБА_22 прийшла до них та повідомила, що ОСОБА_6 перебуває у дуже тяжкому стані і що її необхідно забрати. Після цього він разом із дружиною, лікарем та медсестрою забрали ОСОБА_6 до себе на АДРЕСА_2 . 
Свідок стверджував, що коли вони прийшли забирати ОСОБА_6 , вона перебувала у вкрай тяжкому фізичному стані, а згодом її госпіталізували та ампутували другу ногу. При цьому із його ж показів випливає, що до цього у ОСОБА_6 вже була ампутована одна нога, після чого вона певний короткий час проживала у них, але згодом повернулася до сина на АДРЕСА_1 . Свідок прямо пояснив, що після першої ампутації вона проживала у них приблизно три-чотири місяці, а потім повернулася до сина - ОСОБА_5 через емоційну прив`язаність до нього та до свого будинку. 
Свідок стверджував, що після другого переїзду у 2012 році ОСОБА_6 через те, що в неї був тяжкий фізичний стан після ампутації другої ноги фізично вже не могла самостійно повернутися до свого будинку. 
Свідок підтвердив, що до 2012 року ОСОБА_6 постійно проживала саме у будинку по АДРЕСА_1 разом із сином, а перебування у ОСОБА_8 до цього носило тимчасовий характер і було пов`язане з лікуванням після першої ампутації. 
Свідок повідомив, що у ОСОБА_8 здійснювався повний догляд за ОСОБА_23 : її мили, годували, лікували, доглядали за пролежнями, купували мазі, забезпечували спеціальне харчування. За його словами, основний догляд здійснювала його дружина. Також він зазначив, що ОСОБА_6 майже не бачила та потребувала сторонньої допомоги постійно. 
Щодо відносин із ОСОБА_19 свідок стверджував, що той не відвідував матір упродовж останніх років її життя та не допомагав у догляді. Разом із тим із його ж показів випливає, що після смерті ОСОБА_6 його дружина ОСОБА_1 , позивачка по справі, проти проживання ОСОБА_9 у будинку по АДРЕСА_1 , не заперечувала і не мала претензій на майно. Свідок неодноразово підтвердив, що після смерті матері вони залишили будинок ОСОБА_24 для проживання та не заперечували проти того, щоб він там жив. 
Свідок також підтвердив, що ОСОБА_10 не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері; питання оформлення спадщини тоді фактично не порушувалося; вони вважали, що ОСОБА_5 буде й надалі проживати у будинку; претензії щодо спадкового майна виникли лише після смерті самого ОСОБА_9 , вже після того, як вони дізналися про оформлення будинку на ОСОБА_9 і про те, що все його майно після його смерті успадкує ОСОБА_25 , його донька. До цього, за словами свідка, претензій на будинок у них не було. 
Свідок ОСОБА_26 показала, що є матір`ю відповідачки ОСОБА_2 та колишньою дружиною померлого ОСОБА_5 . Після укладення шлюбу вона разом із чоловіком проживала у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . За її словами, у цьому ж будинку проживали ОСОБА_6 (її свекруха) та дочка ОСОБА_27 . Свідок підтвердила, що ОСОБА_6 проживала разом із ними до 2012 року. 
Свідок пояснила, що приблизно у 2007-2008 роках ОСОБА_6 ампутували одну ногу. Після ампутації вона, за словами свідка, продовжувала проживати разом із ними за адресою: АДРЕСА_1 , а догляд за нею здійснювали сама свідок та її чоловік - ОСОБА_5 . Свідок прямо зазначила, що інші родичі фактично не допомагали у догляді. За її словами, вона робила свекрусі інсулінові уколи, прала речі вручну, допомагала з побутом, а її чоловік також доглядав матір, готував їжу та займався нею у той час, коли самої свідка не було вдома. 
Також свідок повідомила, що у ОСОБА_6 після ампутації був інсульт та параліч, у зв`язку з чим вона потребувала постійного стороннього догляду. Свідок наголошувала, що саме вони з чоловіком забезпечували цей догляд у будинку по АДРЕСА_1 . 
Щодо обставин переїзду ОСОБА_6 до ОСОБА_8 свідок показала, що у 2012 році ОСОБА_10 разом із чоловіком прийшла до їхнього будинку та забрала ОСОБА_6 до себе. Свідок стверджувала, що це відбулося не добровільно, а примусово. За її словами, свекруха не хотіла йти, однак ОСОБА_10 «забрала її на возик і повезла». Свідок неодноразово наголошувала, що ОСОБА_6 не висловлювала бажання змінити місце проживання. 
Свідок прямо зазначила, що після переїзду ніхто не повідомляв їх про намір ОСОБА_6 змінити реєстрацію місця проживання. Також вона підтвердила, що на момент смерті ОСОБА_6 залишалася зареєстрованою саме за адресою: АДРЕСА_1 . 
Свідок пояснила, що після того, як ОСОБА_6 забрали до ОСОБА_8 , у будинку по АДРЕСА_1 залишилися її особисті речі: одяг, халати та інші речі побутового вжитку. За словами свідка, фактично забрали лише саму ОСОБА_6 та інвалідний візок. Після смерті ОСОБА_6 ОСОБА_10 за її речами навіть не приходила, як і не заявляла про будь-які права на будинок. 
Також свідок повідомила, що після переїзду ОСОБА_6 її чоловік - ОСОБА_5 - намагався підтримувати контакт із матір`ю, однак, за словами свідка, родичі зі сторони ОСОБА_8 не підтримували із ним нормальних стосунків, не запрошували його та навіть не повідомили про смерть матері. Про смерть ОСОБА_6 , зі слів свідка, вони дізналися випадково на базарі від сторонніх осіб. На похороні були присутні і вона, і її чоловік, і дочка, однак про саму смерть їх офіційно ніхто не повідомляв. 
Щодо стосунків між ОСОБА_19 та його матір`ю свідок показала, що вони були добрими. За її словами, ОСОБА_5 доглядав матір, допомагав їй, забезпечував лікування та побутові потреби. Свідок також повідомила, що ще у 2007-2008 роках її чоловік допомагав матері оформлювати спадкові документи після смерті старших родичів, а ОСОБА_6 говорила, що після її смерті майно перейде саме сину - ОСОБА_24 . 
Свідок заперечувала, що її чоловік був алкоголіком або агресором по відношенню до ОСОБА_6 , наполягала, що він добре ставився до матері та доглядав її. При цьому свідок підтвердила, що офіційно шлюб був розірваний у 2021 році.
Свідок ОСОБА_28 показала, що є сестрою ОСОБА_29 та тіткою відповідачки ОСОБА_2 . Їй відомо, що після укладення шлюбу сестра ОСОБА_12 проживала разом із чоловіком ОСОБА_19 у АДРЕСА_1 . 
Свідок пояснила, що ОСОБА_6 тривалий час проживала саме у будинку по АДРЕСА_1 разом із сином ОСОБА_19 та його сім`єю. За словами свідка, вона дуже часто приходила до них допомагати, інколи практично щоденно, оскільки родини підтримували тісні стосунки та взаємно допомагали одна одній у господарстві. Свідок зазначила, що допомагала по господарству, а також була присутньою і у період хвороби ОСОБА_6 . 
Свідок підтвердила, що після ампутації першої ноги ОСОБА_6 продовжувала проживати у власному будинку по АДРЕСА_1 разом із сином та невісткою. Вона прямо зазначила, що після першої операції вона «вдома проживала» - за адресою АДРЕСА_1 . 
Також свідок повідомила, що у той період догляд за ОСОБА_6 здійснювали переважно ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_12 . За його словами, інші діти ОСОБА_6 тоді фактично не брали участі у догляді. 
Щодо операцій свідок показала, що добре пам`ятає період ампутації ноги, оскільки сім`я перебувала у складному матеріальному становищі. За її словами, гроші на лікування та операцію позичали, а ОСОБА_5 особисто шукав кошти на проведення операції матері. Свідок пояснила, що після першої ампутації ОСОБА_6 проживала вдома із ОСОБА_5 . 
Водночас свідок підтвердила, що згодом, після погіршення стану здоров`я та другої ампутації, ОСОБА_6 почала проживати у ОСОБА_8 . При цьому свідок не змогла чітко назвати рік переїзду, однак зазначила, що після першої ампутації ОСОБА_21 забирала матір до себе, однак вона завжди поверталася назад до сина, на АДРЕСА_1 , а вже після останнього разу залишалася у ОСОБА_8 до дня смерті. 
Свідок також пояснила, що, за її переконанням, після переїзду до ОСОБА_8 зв`язок між ОСОБА_19 та матір`ю фактично припинився, оскільки, зі слів свідка, сім`я ОСОБА_8 не допускала їх до ОСОБА_6 . Вона ствердила в судзасіданні, що ані сама вона, ані ОСОБА_5 , ані ОСОБА_12 не мали можливості нормально навідувати ОСОБА_6 . 
Свідок підтвердила, що про смерть ОСОБА_6 ОСОБА_5 дізнався від сторонніх осіб, а не від сестри. Також свідок повідомила, що після смерті матері саме ОСОБА_5 у подальшому оформив спадкові права на будинок. 
Щодо користування та утримання будинку по АДРЕСА_1 свідок показала, що після смерті ОСОБА_6 там продовжували проживати ОСОБА_5 , його дружина ОСОБА_29 та їхня дочка ОСОБА_27 . Інші родичі, за словами свідка, у цьому будинку не проживали та участі в його утриманні не брали. 
Свідок вказала, що особисто не була присутня у момент, коли ОСОБА_10 забирала ОСОБА_6 до себе; не може достеменно сказати, чи був тоді конфлікт; частину відомостей знає зі слів інших осіб, зокрема ОСОБА_29 та ОСОБА_9 . 
Свідок показала, що коли ОСОБА_6 проживала у ОСОБА_8 , вона приходила до сестри на АДРЕСА_1 приблизно раз на тиждень; постійно там не перебувала і не може знати усіх деталей побуту та догляду. 
Водночас свідок наполягала, що до переїзду до ОСОБА_30 тривалий час проживала саме у власному будинку по АДРЕСА_1 разом із сином ОСОБА_19 , навіть після ампутації першої ноги. 
Свідок ОСОБА_31 показала, що є рідною дочкою ОСОБА_6 та рідною сестрою позивачки ОСОБА_1 . Також вона є рідною сестрою покійного ОСОБА_5 . 
Свідок пояснила, що ОСОБА_6 в останні роки життя проживала у ОСОБА_8 , яка здійснювала за нею догляд, лікування та побутове забезпечення. За словами свідка, мати проживала у сестри більше двох років до смерті. Вона зазначила, що ОСОБА_10 возила матір до лікарні, годувала, доглядала та забезпечувала їй постійний побутовий догляд. 
Свідок підтвердила, що після ампутації першої ноги ОСОБА_6 ще проживала у будинку по АДРЕСА_1 разом із сином ОСОБА_19 . За її словами, після першої операції ОСОБА_6 повернулася саме до свого будинку по АДРЕСА_1 . 
Водночас свідок пояснила, що після погіршення стану здоров`я, другої ампутації та втрати зору ОСОБА_6 вже не могла самостійно пересуватись і потребувала постійного стороннього догляду. 
Свідок прямо зазначила, що після переїзду до ОСОБА_8 її мати вже фактично не могла самостійно повернутися до свого будинку через фізичний стан - вона пересувалася на інвалідному візку та була без двох ніг. На уточнююче питання свідок відповіла, що фізично самостійно повернутися на АДРЕСА_1 ОСОБА_6 вже не могла. 
Разом із тим свідок підтвердила, що будинок по АДРЕСА_1 був будинком ОСОБА_6 ; що після першої ампутації вона продовжувала там проживати; що після переїзду до ОСОБА_8 назад уже не поверталася. 
Свідок також пояснила, що після смерті матері ОСОБА_10 не оформляла спадщину, оскільки ОСОБА_5 продовжував проживати у будинку по АДРЕСА_1 , а сестра не заперечувала проти його проживання там. 
Значну частину своїх показів свідок присвятила опису конфліктних та складних стосунків із братом ОСОБА_19 . Вона стверджувала, що боялася його через агресивну поведінку, згадувала конфлікти, погрози та випадки насильницької поведінки. За її словами, саме через поведінку брата родичі боялися часто приходити до матері у будинок по АДРЕСА_1 . 
На питання представника відповідача свідок підтвердила, що сама проживає окремо від будинку по АДРЕСА_1 з 1998 року; що фізично не могла постійно бачити або чути все, що відбувалося у будинку брата; що до ОСОБА_8 , коли там проживала мати, приходила приблизно раз на тиждень. 
Також свідок визнала, що не знає, чи подавала її мати будь-які заяви про зміну реєстрації місця проживання; що не знає, чи зверталася ОСОБА_6 до Укрпошти щодо доставки пенсії за новою адресою; що не була присутня під час самого переїзду матері до ОСОБА_8 . 
При цьому свідок підтвердила, що після ампутації першої ноги її мати ще тривалий час проживала саме у будинку по АДРЕСА_1 разом із сином. 
Свідок ОСОБА_32 показала, що проживає у АДРЕСА_4 , уже близько 48 років. Вона живе по сусідству з будинком по АДРЕСА_1 , де проживали ОСОБА_5 , його дружина ОСОБА_12 та ОСОБА_6 . За словами свідка, будинки розташовані через одну хату один від одного, тому вона добре знала сім`ю та бачила їх у повсякденному житті. 
Свідок підтвердила, що ОСОБА_6 тривалий час проживала саме у будинку по АДРЕСА_1 разом із сином ОСОБА_19 та його дружиною ОСОБА_12 . Вона зазначила, що бачила ОСОБА_6 за цією адресою, коли та ще могла пересуватись, ходила до церкви та по господарству. 
Свідок також повідомила, що ОСОБА_6 мала серйозні проблеми зі здоров`ям, у неї був цукровий діабет, а згодом їй ампутували обидві ноги. При цьому свідок прямо підтвердила, що після ампутації першої ноги ОСОБА_6 продовжувала проживати у будинку по АДРЕСА_1 разом із сином та невісткою. 
На питання про те, хто здійснював догляд за ОСОБА_6 у той період, свідок відповіла, що за нею доглядали саме ОСОБА_5 та ОСОБА_12 , оскільки вони проживали разом із нею. Водночас свідок зазначила, що ОСОБА_10 у той період до будинку практично не ходила. 
Щодо переїзду ОСОБА_6 до ОСОБА_8 свідок показала, що цей переїзд супроводжувався конфліктом та «скандалом на всю вулицю». Вона пояснила, що про це знали сусіди, чули крики та обговорювали подію між собою. Разом із тим під час уточнюючих питань свідок визнала, що особисто не була присутня всередині будинку під час самого переїзду та частину обставин знає зі слів інших людей. 
Свідок неодноразово висловлювала власне переконання, що ОСОБА_6 не хотіла залишати свій будинок по АДРЕСА_1 , пояснюючи це тим, що «ніхто не хоче йти зі своєї хижі на старість». Разом із тим на уточнюючі питання вона підтвердила, що це є її припущенням, а не інформацією, отриманою безпосередньо від ОСОБА_6 . 
Свідок також повідомила, що серед сусідів існувала думка, ніби ОСОБА_10 забрала матір до себе через пенсію та оформлення догляду. Водночас вона підтвердила, що це були розмови та припущення людей у селі, а не її особисте достовірне знання. 
На питання про те, як сприймався переїзд ОСОБА_6 до дочки, свідок пояснила, що особисто вона сприймала це радше як тимчасове проживання, пов`язане із необхідністю догляду за тяжко хворою матір`ю. За її словами, у громаді це розцінювали як ситуацію, коли дочка забрала матір до себе доглядати, оскільки та вже була непрацездатною та потребувала сторонньої допомоги. 
Свідок підтвердила, що після переїзду ОСОБА_6 вона ще заходила у будинок по АДРЕСА_1 та бачила, що частина речей ОСОБА_6 там залишалась. 
Також свідок показала, що після переїзду матері ОСОБА_5 продовжував проживати у будинку по АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_6 він і надалі користувався будинком та господарством. 
На питання щодо тривалості проживання ОСОБА_6 у ОСОБА_8 свідок не змогла точно назвати строк, однак припускала, що це був приблизно рік або два до смерті. При цьому вона неодноразово підкреслювала, що точної дати не пам`ятає. 
Свідок ОСОБА_33 показала, що є невісткою ОСОБА_6 , оскільки її чоловік - ОСОБА_34 - є рідним братом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Проживає свідок у АДРЕСА_5 .
Свідок пояснила, що ОСОБА_6 спочатку проживала у будинку по АДРЕСА_1 , однак згодом її забрала до себе дочка - ОСОБА_10 , після чого останні приблизно два з половиною роки і до смерті вона проживала у ОСОБА_8 по АДРЕСА_2 .
За словами свідка, причиною переїзду ОСОБА_6 до дочки був тяжкий стан здоров`я та неможливість належного проживання у будинку по АДРЕСА_1 через конфліктну ситуацію у сім`ї ОСОБА_9 та ОСОБА_12 . Свідок стверджувала, що у будинку по АДРЕСА_1 були сварки, неналежне ставлення до ОСОБА_6 , через що ОСОБА_10 зверталася до сільської ради та забрала матір до себе.
Свідок повідомила, що у ОСОБА_6 був цукровий діабет, їй спочатку ампутували одну ногу, а згодом другу. Після ампутації першої ноги ОСОБА_6 ще перебувала за адресою АДРЕСА_1 , і свідок разом із чоловіком її там навідувала. За словами свідка, вони приходили приблизно через день або часто вечорами. Водночас точних років ампутацій вона пригадати не змогла.
Щодо другої ампутації свідок зазначила, що на той час ОСОБА_6 вже перебувала у ОСОБА_8 , і саме з дому ОСОБА_35 її везли до лікарні у Виноградові для ампутації другої ноги. Отже, зі слів свідка випливає, що перша ампутація відбулася ще до остаточного переїзду до ОСОБА_35 , а друга - вже під час перебування у ОСОБА_8 .
Свідок підтвердила, що у ОСОБА_30 проживала постійно до смерті, а догляд за нею здійснювала саме ОСОБА_10 : годувала, мила, лікувала від пролежнів, забезпечувала побутовий догляд. Також свідок зазначила, що поховання ОСОБА_6 організовувала ОСОБА_10 ; за її словами, ОСОБА_10 також ховала і ОСОБА_9 .
Водночас на питання представника відповідача свідок підтвердила що після ампутації першої ноги ОСОБА_6 перебувала саме за адресою АДРЕСА_1 ; свідок навідувала її саме туди; проживання у ОСОБА_8 було зумовлене станом здоров`я та потребою лікування/догляду; фізично після другої ампутації ОСОБА_6 вже не могла самостійно залишити помешкання ОСОБА_8 чи повернутися на АДРЕСА_1 .
Свідок також прямо зазначила, що їй невідомо, чи ОСОБА_6 змінювала місце реєстрації після переїзду до ОСОБА_8 , оскільки свідок там не проживала і таких обставин не знає. 
Після смерті ОСОБА_6 , за словами свідка, у будинку по АДРЕСА_1 продовжував проживати ОСОБА_5 - аж до своєї смерті. 
Свідок ОСОБА_37 показав, що є сином позивачки ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_5 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Свідок пояснив, що ОСОБА_6 останні роки життя - орієнтовно 2012-2014 роки - проживала у їхньому будинку за адресою: АДРЕСА_2 . За його словами, саме там вона жила, спала, їла, лікувалася, отримувала пенсію, до неї приходив лікар і священник, там вона померла і звідти була похована.
Свідок зазначив, що до переїзду на АДРЕСА_1 ОСОБА_6 проживала за адресою: АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_19 , його дружиною та їхньою дочкою. Причиною її перевезення до ОСОБА_8 свідок назвав тяжкий стан здоров`я, гангрену та необхідність догляду.
За словами свідка, після переїзду до будинку ОСОБА_8 для ОСОБА_6 була добудована окрема кімната, оскільки через гангрену та стан здоров`я вона не могла проживати разом з іншими членами сім`ї в одній кімнаті. У будинку по АДРЕСА_1 разом із нею проживали сам свідок, його мати, батько та брат.
Свідок підтвердив, що після переїзду на АДРЕСА_1 ОСОБА_6 більше не змінювала місце перебування і залишалася там до смерті. Він також пояснив, що пенсію вона отримувала вже за адресою АДРЕСА_1 , лікар приходив до неї туди ж, і священник також приходив до неї у цей будинок.
Свідок підтвердив, що першу ногу ОСОБА_6 ампутували приблизно за два роки до її переїзду до ОСОБА_8 . Після першої ампутації вона ще проживала за адресою АДРЕСА_1 , разом зі своєю матір`ю/прабабкою та сім`єю ОСОБА_9 . Тобто свідок підтвердив, що навіть після ампутації першої ноги ОСОБА_6 продовжувала проживати саме у своєму будинку по АДРЕСА_1 .
Водночас свідок пояснив, що різке погіршення стану здоров`я та потреба у фактичному постійному догляді настали вже тоді, коли її забрали з АДРЕСА_1 до ОСОБА_8 . За його словами, після цього їй протягом приблизно місяця-двох ампутували другу ногу.
Свідок не зміг точно пригадати, як часто до ОСОБА_6 приходили лікар або священник, пояснивши, що на той час йому було близько 20-21 року, а основний догляд здійснювала його мати, тому деталей періодичності таких відвідувань він не пам`ятає.
Також свідок зазначив, що йому нічого не відомо про будь-які домовленості між його матір`ю ОСОБА_13 та ОСОБА_19 щодо того, що ОСОБА_10 нібито дозволила йому проживати у будинку ОСОБА_6 після її смерті.
Отже, заслухавши сторони та їх представників, допитаних у суді свідків та дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку у відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України, суд приходить до наступного.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України). 
Під час вирішення цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог установлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають зі встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, ніж закон. Більш того, керуючись положеннями ЦПК України, така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду відображається в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Суди, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя (ст.5 ч.1 ЦПК), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Зокрема, тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,78,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Судом встановлено, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, за життя не залишивши заповіту, що підтверджується відомостями із спадкової справи.
Спадкоємцями першої черги за законом після її смерті були її діти, у тому числі позивачка ОСОБА_1 та син спадкодавиці ОСОБА_5 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження та одруження. Інші діти спадкодавиці спадщину після її смерті не прийняли і до нотаріуса з будь-якими заявами щодо спадкового майна ОСОБА_6 не звертались.
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про його смерть, також не залишивши за життя заповіту.
Відповідач ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_5 та єдиною спадкоємицею першої черги за законом, після його смерті, що підтверджується її свідоцтвом про народження та свідоцтвом про одруження. Спадщину вона в порядку ст.ст.1269, 1270 ЦК України після смерті батька прийняла. 
Дані обставини визнаються сторонами і не заперечуються.
Із матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_6 була заведена приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Юскою Н.М. 05 вересня 2022 року за заявою ОСОБА_5 .
Того ж дня, 05 вересня 2022 року, приватним нотаріусом Юскою Н.М. видано ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , як спадкоємцю першої черги, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України.
Підставою для оформлення спадкових прав ОСОБА_5 були документи, подані до спадкової справи, у тому числі документи щодо реєстрації місця проживання спадкодавиці та довідки органу місцевого самоврядування щодо постійного проживання ОСОБА_5 разом із ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 . Як зазначено у вказаних документах, такі видано старостою Оноцького старостинського округу на підставі записів в погосподарській книзі № 8 за 2011-2-15 рр., особовий рахунок НОМЕР_2 .
З матеріалів справи також встановлено, що після оформлення права власності на будинок ОСОБА_5 звернувся до органу місцевого самоврядування щодо оформлення земельної ділянки, у зв`язку з чим рішенням Виноградівської міської ради від 29.02.2024 № 2331 йому затверджено технічну документацію із землеустрою та передано ОСОБА_5 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 2121280900:08:004:0322, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що до 2012 року ОСОБА_6 була зареєстрована та постійно проживала у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Цю обставину фактично визнає і сама позивачка, зазначаючи у позовній заяві, що до 12 квітня 2012 року мати проживала саме за цією адресою разом із сином ОСОБА_5 .
Разом з тим, із 2012 року, після погіршення стану здоров`я, ампутації другої нижньої кінцівки, встановлення інвалідності та необхідності постійного догляду, ОСОБА_6 фактично перебувала у будинку позивачки за адресою: АДРЕСА_2 . Що також не заперечується сторонами по справі.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб.
Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той із подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття.
Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, провадження № 61-39308св18; від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, провадження № 61-5777св20; від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, провадження № 61-6290св20; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, провадження № 61-15380св20; від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19, провадження № 61-3620св21; від 19 квітня 2023 року у справі № 2-516/2007, провадження № 61-11834св22.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення фактичного постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи.
Аналізуючи вказані норми, слід дійти висновку про те, що для підтвердження факту прийняття спадщини особі, яка не подала в порядку ст.ст.1269, 1270 ЦК України заяву в нотаріальну контору, необхідно доводити саме обставини, що підтверджують факт спільного постійного проживання із спадкодавцем на момент смерті.
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
За ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів.
Із досліджених в судовому засіданні письмових доказів вбачається наступне.
Із довідки до акту огляду МСЕК № 525822 від 12.04.2012 вбачається, що ОСОБА_6 було встановлено першу групу інвалідності «А» безтерміново та визначено потребу в постійному сторонньому догляді.
Згідно відповіді управління соціального захисту населення Берегівської РВА від 14.04.2025, ОСОБА_21 отримував компенсаційну виплату непрацюючій працездатній особі, яка здійснює догляд за особою з інвалідністю І групи - ОСОБА_6 , у період з 26.04.2012 року по 30.09.2014 року.
Як вказано в довідці, допомога була призначена на підставі рішення про призначення допомоги від 15.05.2012, довідки виконкому Великоком`ятівської сільської ради від 23.04.2012 та акту перевірки факту догляду від 23.04.2012. Вказані документи стороною позивача суду не надані.
Суд вважає ці документи належними та допустимими доказами того, що за ОСОБА_6 здійснювався догляд, а також що такий догляд був оформлений офіційно на чоловіка позивачки - ОСОБА_21 .
Водночас цей документ, на переконання суду, не посвідчує факту постійного проживання спадкодавиці ОСОБА_6 зі спадкоємицею ОСОБА_1 на час відкриття спадщини у розумінні ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Ним підтверджується лише факт оформлення та здійснення догляду ОСОБА_21 за особою з інвалідністю, а не встановлення цивільно-правового факту постійного проживання Позивачки із матір`ю для цілей спадкування.
Отже, суд надає цим документам доказове значення в частині підтвердження догляду, але не вважає їх достатніми для підтвердження прийняття спадщини позивачкою в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України.
В контексті цього суд також не приймає твердження сторони позивача про те, що здійснення догляду чоловіком Позивачки за ОСОБА_6 є підтвердженням постійного проживання ОСОБА_1 і спадкодавиці, позаяк нормами Закону України «Про соціальні послуги» №966-IV від 19.06.2003 року, який діяв на момент призначення ОСОБА_21 компенсаційних виплат за здійснення догляду за особою з інвалідністю І «А» групи, не було визначено такого поняття, як «Фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду без здійснення підприємницької діяльності і можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є, зокрема, особами з інвалідністю I групи».
Натомість, вказаним вище Законом України були визначені «суб`єкти, що надають соціальні послуги - підприємства, установи, організації та заклади незалежно від форми власності та господарювання, фізичні особи - підприємці, які відповідають критеріям діяльності суб`єктів, що надають соціальні послуги, а також фізичні особи, які надають соціальні послуги», яким «призначаються і виплачуються компенсаційні виплати в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України» (ст.ст.1, 8).
Позивачка посилається на довідку ТВО старости Великоком`ятського старостинського округу від 21.03.2025, у якій зазначено про проживання ОСОБА_6 разом із позивачкою однією сім`єю з 12.04.2012 по 22.09.2024.
Довідка не містить детального зазначення джерел отримання відомостей, зазначених у ній, не містить посилання на конкретні первинні документи чи джерела отримання даних - пояснення сусідів, акти встановлення місця постійного проживання без реєстрації або акти обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_6 , погосподарські книги чи інші об`єктивні дані, на підставі яких посадова особа, що її видала, могла би дійсти висновку про постійне проживання спадкодавиці у будинку позивачки або засвідчити даний факт.
Досліджуючи цей доказ та надаючи йому оцінку, суд бере до уваги, що довідка видана у 2025 році, тобто через понад десять років після смерті ОСОБА_6 , а відтак, без зазначення джерел та документів отримання відомостей, які в ній вказані, може підтверджувати лише ті обставини, які існують на час її складення. Утім ,факт проживання певних осіб у певному місці в минулий час не може підтверджуватись довідкою органу місцевого самоврядування без зазначення документальних підстав видачі такої довідки, оскільки на час її складання ці обставини вже не існували. Фактично представник органу місцевого самоврядування, не будучи безпосереднім очевидцем обставин і подій одинадцятирічної давнини, видає довідку щодо обставин, які входять до предмета доказування в даній справі. При цьому стороною Позивача не заявлялись клопотання про виклик і допит ТВО старости В.Ком`ятівського старостинського округув якості свідка в даній справі.
За таких обставин суд не може надати цій довідці визначального доказового значення та оцінює її критично.
Із матеріалів спадкової справи вбачається, що 05.09.2022 ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємцю першої черги, після смерті матері.
До спадкової справи були подані документи, на підставі яких нотаріус дійшов висновку про наявність підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Позивачка стверджує, що ОСОБА_5 подав нотаріусу недостовірні відомості щодо місця проживання спадкодавиці та складу осіб, які проживали з нею та з пропуском шестимісячного строку, визначеного в ст.1270 ЦК України для спадкоємців, які на момент відкриття спадщини проживали окремо від спадкодавця.
Однак суд звертає увагу, що для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним недостатньо встановити сам факт існування спору між спадкоємцями чи наявність сумнівів щодо повноти поданих нотаріусу відомостей.
Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Отже, ключовим для цієї справи є встановлення того, чи мав ОСОБА_5 право на спадкування, і чи порушує видане йому свідоцтво право позивачки як спадкоємця, який прийняв спадщину.
Позивачка посилалась на судові рішення щодо притягнення ОСОБА_5 до відповідальності у зв`язку з конфліктами у сім`ї, як на докази того, що переїзд спадкодавиці ОСОБА_6 був вимушеною мірою, зумовленою протиправними діями ОСОБА_5 щодо матері (зловживання алкогольними напоями та застосування фізичного і психологічного насильства в сім`ї).
Оцінюючи вказані докази з точки зору їх належності, суд констатує, що всі долучені Позивачем судові рішення стосуються значно пізнішого періоду часу, ніж той, який є спірним у даній справі.
Так:
постанова у справі № 299/1767/18 стосується події від 29.05.2018 року; 
постанова у справі № 299/736/20 стосується події від 09.03.2020 року; 
постанова у справі № 299/831/20 стосується події від 10.03.2020 року; 
вирок у справі № 299/3638/21 стосується події від 14.07.2021 року. 
Тобто всі ці події відбувалися через 4, 6, 7 років після того періоду, коли, за твердженням Позивача, ОСОБА_6 нібито переїхала до ОСОБА_1 у 2012 році.
Відтак ці документи не підтверджують причин переїзду ОСОБА_6 у 2012 році та не можуть свідчити про наявність на той момент будь-яких обставин, які б змусили її залишити своє місце постійного проживання.
По-друге, всі вказані судові рішення стосуються конфліктів між ОСОБА_5 та його дружиною - ОСОБА_29 , тобто є очевидно дотичними до їх сімейних конфліктів та шлюбно-розлучних відносин.
Так, у постанові № 299/1767/18 прямо зазначено, що:
« ОСОБА_5 ... вчинив відносно своєї дружини гр. ОСОБА_29 насильство в сім`ї». 
У постанові № 299/736/20 зазначено:
«влаштував сварку із своєю дружиною ОСОБА_29 , в ході якої ображав її різними нецензурними словами». 
У постанові № 299/831/20:
«затіяв сварку відносно дружини ОСОБА_29 , в ході якої погрожував останній фізичною розправою». 
А у вироку від 08.10.2021 року:
«затіяв сварку із ОСОБА_29 » та спричинив їй тілесні ушкодження. 
Тобто жодне із долучених позивачкою судових рішень не стосується насильства щодо ОСОБА_6 ; не підтверджує застосування домашнього насильства до матері; не підтверджує, що саме це стало причиною її переїзду.
Більше того, сама сторона позивача не надала суду жодного доказу того, що ОСОБА_5 застосовував насильство до матері; погрожував їй; виганяв її з будинку; чи створював для неї небезпеку. 
Свідки сторони позивача у судовому засіданні підтвердили, що ОСОБА_6 любила свого сина - ОСОБА_5 .
Фактично сторона позивача намагається ретроспективно перенести події 2018-2021 років на обставини 2012 року, що є недопустимим.
У матеріалах справи відсутні докази звернення самої ОСОБА_6 до поліції, органів соціального захисту чи суду із заявами про насильство з боку сина, відсутні медичні документи про завдання їй тілесних ушкоджень сином, відсутні рішення судів, які б встановлювали факт насильства саме щодо неї.
Тому суд вважає, що зазначені документи не є підтвердженням переїзду спадкодавиці і зміни нею свого постійного проживання у 2012 році та не доводять, що вона змінила місце свого постійного проживання і стала проживати разом із позивачкою саме через протиправну поведінку ОСОБА_5 щодо неї.

Вирішуючи дану справу по суті позовних вимог, суд враховує і правовий підхід Верховного Суду у постанові КЦС ВС від 03.04.2026 у справі № 142/897/24, відповідно до якого самі по собі факт спорідненості, допомоги, догляду, періодичного перебування чи відвідування спадкодавця не є тотожними постійному спільному проживанню зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Для застосування ч. 3 ст. 1268 ЦК України необхідним є доведення саме сталого фактичного проживання, спільного побуту, спільності життєвого центру та фактичного проживання на момент відкриття спадщини.
Також суд враховує правовий підхід Верховного Суду, викладений у згаданій постанові про те, що показання свідків, довідки чи акти обстеження, складені після смерті спадкодавця, не мають наперед встановленої сили і самі по собі не можуть переважати відсутність об`єктивних первинних доказів, якщо в сукупності з іншими доказами вони не формують більш переконливої версії обставин.
У постанові Верховного Суду від 28 січня 2026 року у справі № 449/276/23 зазначено:
«Верховний Суд наголошує на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а першочергово їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний».
Суд також враховує висновок Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, відповідно до якого:
«Початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.
У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника.
Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій».
Суд також бере до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, згідно з яким порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» у ст. 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав; тому позивач повинен довести не лише те, що він не знав про порушення права, але й те, що він не міг дізнатися про таке порушення.
Щодо визнання права власності на спадкове майно суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 22.09.2021 у справі № 227/3750/19, за змістом якого визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що застосовується тоді, коли існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Суд враховує також практику Європейського суду з прав людини щодо принципу юридичної визначеності та значення строків давності. У рішеннях у справах «Stubbings and Others v. the United Kingdom» від 22 жовтня 1996 року та «Zolotas v. Greece (No. 2)» від 29 січня 2013 року ЄСПЛ зазначав, що інститут позовної давності служить цілям правової визначеності та остаточності, захищає потенційних відповідачів від прострочених позовів, які може бути складно спростувати, та запобігає несправедливості розгляду справ про події далекого минулого на підставі доказів, що з часом могли втратити повноту і достовірність.
Щодо втручання у право власності суд враховує ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталену практику ЄСПЛ, відповідно до якої будь-яке втручання у мирне володіння майном має бути законним, переслідувати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності, тобто забезпечувати справедливий баланс між інтересами особи та суспільства і не покладати на особу надмірний індивідуальний тягар.
Отже, у цій справі суд вважає доведеним, що ОСОБА_6 у 2012-2014 роках фактично перебувала у будинку позивачки та що позивачка і її сім`я здійснювали за нею фактичний, побутовий, медичний і соціальний догляд.
Суд також визнає, що такий догляд був тривалим, складним і фактично повсякденним, з урахуванням тяжкого стану здоров`я спадкодавиці.
Однак для вирішення даної справи цього недостатньо.
Правове значення для застосування ч. 3 ст. 1268 ЦК України має не будь-яке перебування спадкодавця у спадкоємця і не сам факт догляду, а саме постійне проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Позивачка, обгрунтовуючи позовні вимоги, фактично ототожнює три різні обставини: перебування спадкодавиці у будинку позивачки; здійснення догляду за тяжкохворою матір`ю; постійне проживання як юридичний факт для цілей спадкування.
Суд не може погодитись із таким ототожненням.
Із показань самої позивачки та свідків вбачається, що до 2012 року ОСОБА_6 проживала у будинку по АДРЕСА_1 , була прив`язана до сина, після першої ампутації поверталася саме до нього, а її остаточне перевезення до позивачки було пов`язане з погіршенням стану здоров`я та необхідністю лікування і постійного догляду.
Матеріали справи не містять заяви спадкодавиці про зміну місця проживання, звернення щодо реєстрації місця проживання за адресою позивачки, заяви щодо зміни адреси доставки пенсії, письмового волевиявлення або інших об`єктивних доказів того, що ОСОБА_6 саме добровільно, остаточно і усвідомлено змінила свій життєвий центр.
Суд не вважає, що для встановлення факту постійного проживання обов`язково необхідна реєстрація за однією адресою. Реєстрація не є абсолютним доказом проживання і не є єдиною можливою формою його підтвердження.
Водночас у цій справі відсутність реєстрації спадкодавиці за адресою позивачки оцінюється судом не ізольовано, а в сукупності з іншими обставинами: спадкодавиця до 2012 року проживала у будинку по АДРЕСА_1 ; після першої ампутації поверталась саме туди; перевезення у будинок позивачки було пов`язане зі станом здоров`я; не встановлено її волевиявлення на зміну постійного місця проживання; документи соціального захисту підтверджують догляд, але не постійне проживання; свідки здебільшого підтверджують перебування та догляд, але не юридично значиме постійне проживання; після смерті матері позивачка протягом тривалого часу не поводилась як спадкоємець, який вважає майно своїм, не представила суду доказів на підтвердження спільних витрат, пов`язаних із перебуванням ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2 .
Оцінюючи докази за стандартом більшої переконливості, суд доходить висновку, що версія про те, що ОСОБА_6 перебувала у позивачки у зв`язку з тяжким станом здоров`я, лікуванням і необхідністю постійного догляду, є більш переконливою, ніж версія про добровільну, остаточну та юридично значиму зміну нею постійного місця проживання.
Отже, позивачкою не доведено факт постійного проживання зі спадкодавицею на час відкриття спадщини у розумінні ч. 3 ст. 1268 ЦК України.
Відповідно, позивачка не довела і прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України.
Позивачка просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 05.09.2022 ОСОБА_5 .
Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнане недійсним, якщо встановлено, що особа, якій його видано, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Отже, підставами для визнання свідоцтва недійсним можуть бути, зокрема:
відсутність у особи права на спадкування;
усунення особи від права на спадкування;
неприйняття спадщини особою, якій видано свідоцтво;
порушення прав іншого спадкоємця, який прийняв спадщину;
видача свідоцтва з порушенням вимог закону, якщо таке порушення вплинуло на спадкові права позивача.
У цій справі ОСОБА_5 був сином спадкодавиці, тобто належав до спадкоємців першої черги за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України.
Доказів того, що він був усунутий від права на спадкування або не мав права на спадкування за законом, суду не надано.
Позивачка стверджує, що ОСОБА_5 не прийняв спадщину та подав нотаріусу недостовірні відомості.
Разом з тим, суд звертає увагу, що у межах цієї справи саме позивачка повинна довести порушення її спадкового права, а для цього - довести, що вона сама прийняла спадщину після смерті матері.
Оскільки суд дійшов висновку про недоведеність факту прийняття спадщини позивачкою, то сама по собі незгода позивачки з видачею свідоцтва ОСОБА_5 не є достатньою підставою для визнання цього свідоцтва недійсним.
Крім того, суд зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів того, що приватний нотаріус при видачі свідоцтва діяв поза межами поданих документів або з очевидним порушенням закону, яке саме по собі тягне недійсність свідоцтва.
Суд не виключає, що окремі відомості, подані до спадкової справи, могли бути неповними або такими, що не відображали всі фактичні обставини догляду за спадкодавицею. Однак неповнота фактичної картини не дорівнює автоматично незаконності свідоцтва, якщо особа, яка його оспорює, не довела власного прийняття спадщини і порушення свого спадкового права.
Тому вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину задоволенню не підлягає.
Позивачка просить визнати за нею право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Суд виходить з того, що вимога про визнання права власності на спадкове майно є похідною від доведення прийняття спадщини ОСОБА_1 впорядку ч.3 ст.1268 ЦК України.
Особа може вимагати визнання права власності на спадкове майно тоді, коли вона довела, що є спадкоємцем, прийняла спадщину, а оформлення права у нотаріальному порядку є неможливим або існують перешкоди, які потребують судового захисту.
Водночас визнання права власності на спадкове майно судом не може підміняти собою процедуру прийняття спадщини та оформлення спадкових прав.
У даній справі позивачка не зверталась до нотаріуса після смерті матері, не отримувала відмови нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину, не зверталась у розумний строк із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавицею, не діяла як дбайливий господар щодо майна, яке, як вона стверджує належить їй з моменту відкриття спадщини після смерті її матері.
Позивачка понад 11 років не заявляла претензій щодо спірного майна; не поводилась як власник; не несла жодних витрат; знала про користування спірним майном її братом і не заперечувала проти такого користування. 
Тобто своєю поведінкою фактично підтверджувала - вона не вважає себе власником цього майна.
І лише після смерті брата різко змінила позицію.
Однак Верховний Суд неодноразово наголошував:
особа не може діяти всупереч своїй попередній поведінці.
Так, в постанові КЦС ВС № 450/2286/16 від 07.10.2020 зазначено, що згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.
За таких обставин вимога про визнання права власності на житловий будинок є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Позивачка також просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 2121280900:08:004:0322.
Суд вважає цю вимогу необґрунтованою з самостійних підстав.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять лише ті права, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.
Матеріали справи не містять доказів того, що на момент смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 їй належала на праві власності земельна ділянка кадастровий номер 2121280900:08:004:0322.
Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що ця земельна ділянка була оформлена вже у 2024 році на ОСОБА_5 рішенням Виноградівської міської ради як реалізація його особистого права на безоплатну приватизацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку.
Тобто зазначена земельна ділянка не була сформована та не входила до спадкової маси після смерті ОСОБА_6 .
Визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку означало б фактичне позбавлення відповідачки майна, яке перейшло до неї після смерті її батька та яке було набуте ним не шляхом спадкування після матері, а шляхом реалізації окремого особистого права.
Таке втручання у майнові права відповідачки не відповідало б критерію пропорційності, оскільки позивачка не довела ані належності цієї земельної ділянки спадкодавиці, ані прийняття спадщини, ані правових підстав для переходу до неї права власності на цю земельну ділянку.
Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці неодноразово наголошував, що будь-яке втручання у право мирного володіння майном повинно відповідати критерію «справедливого балансу» між інтересами сторін та не покладати на особу «надмірний та індивідуальний тягар». 
Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а відтак і «майном».
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). 
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. 
Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Отже, вимога про визнання права власності на земельну ділянку задоволенню не підлягає.
Оцінюючи заяву відповідачки про застосування позовної давності, суд виходить із такого.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки.
Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.
Суд бере до уваги, що позивачка знала про смерть матері з 2014 року, знала про наявність спадкового майна, в складі якого є нерухоме майно, знала про те, що у спірному будинку після смерті матері проживає її брат ОСОБА_5 , та не заперечувала проти цього протягом тривалого часу.
Позивачка понад одинадцять років не зверталась до нотаріуса, не оформлювала спадщину, не заявляла вимог про встановлення факту постійного проживання, не зверталась із позовом до ОСОБА_5 , не несла витрат щодо утримання спірного будинку та земельної ділянки, не вчиняла інших дій, які б свідчили про поведінку дбайливого власника.
Посилання позивачки на те, що про свідоцтво про право на спадщину від 05.09.2022, виданне ОСОБА_5 вона дізналась лише після смерті брата у 2025 році, не спростовує того, що про можливе порушення свого права на володіння і користування спадковим майном вона могла і повинна була дізнатися значно раніше.
Разом з тим, суд зазначає, що застосування позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові лише тоді, коли суд дійшов висновку про наявність порушеного права, але встановив пропуск строку звернення за його захистом.
У даній справі суд дійшов висновку, що позивачка не довела самого факту прийняття нею спадщини в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України (або в порядку ст.ст.1269, 1270 ЦК України) та наявності порушеного спадкового права.
Тому основною підставою для відмови у позові є недоведеність позовних вимог по суті. Водночас наведені обставини тривалої бездіяльності позивачки додатково підтверджують відсутність поведінки, властивої особі, яка вважає себе спадкоємцем, що прийняв спадщину, і власником спірного майна.
Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд доходить таких висновків:
Позивачкою доведено факт фактичного перебування ОСОБА_6 у будинку позивачки у 2012-2014 роках та факт здійснення за нею догляду.
Водночас позивачкою не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт саме постійного проживання зі спадкодавицею на час відкриття спадщини у розумінні ч. 3 ст. 1268 ЦК України.
Позивачкою не доведено факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .
Позивачкою не доведено наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_5 .
Вимога про визнання права власності на житловий будинок є похідною від недоведеного факту прийняття спадщини, а тому задоволенню не підлягає.
Земельна ділянка кадастровий номер 2121280900:08:004:0322 не входила до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 , а була набута ОСОБА_5 у порядку безоплатної приватизації, тому підстав для визнання права власності на неї за позивачкою також немає.
Тривала бездіяльність позивачки після смерті матері додатково свідчить про відсутність послідовної поведінки особи, яка вважає себе спадкоємцем та власником спірного майна.
За таких обставин в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити повністю.
Керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 256, 257, 261, 319, 1216, 1218, 1220, 1223, 1261, 1268, 1270, 1297, 1301 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно - відмовити повністю.
Судові витрати покласти на позивачку.
Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 22.08.2025 року, скасувати після набрання даним рішенням законної сили.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного 

Головуючий	Надопта А. А.