ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" травня 2026 р. Справа№ 910/15422/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Яценко О.В.
суддів: Горбасенка П.В. 
Спаських Н.М. 

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С. 

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 05.05.2026 

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод»
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 (повний текст складено 02.03.2026)
у справі № 910/15422/25 (суддя Літвінова М.Є.)
за позовом Приватного підприємства Фірма «Мрія - 94»
до Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод»
про стягнення 186 208,13 грн.
ВСТАНОВИВ:
Приватне підприємство Фірма «Мрія - 94» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» (далі - відповідач) про стягнення 186 208, 13 грн.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем порушено умови Договору поставки № 1804 від 18.04.2023 в частині оплати за поставлений позивачем товар, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за поставлений товар.
Крім того у позові позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн. 
В суд першої інстанції відповідач правом на подання відзиву не скористався.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/15422/25 позовні вимоги задоволено повністю: стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» на користь Приватного підприємства Фірма «Мрія - 94» основний борг у розмірі 186 208,13 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 00 грн.
При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції встановив, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт невиконання відповідачем у повному обсязі свого обов`язку по оплаті поставленого позивачем за спірним договором товару, з огляду на що позивач має право на стягнення вартості вказаного товару у визначеній ним сумі. 
Задовольняючи позовні вимоги в частині витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що:
- позивачем належними та допустимим доказами доведено факт понесення витрат на праву допомогу у заявлені до стягнення сумі;
- відповідачем клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не заявлялося. При цьому відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу. Дана правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 18.12.2018 у справі №910/4881/18;
- беручи до уваги надані позивачем докази на підтвердження надання професійної правничої допомоги адвокатом та відсутність клопотання про зменшення розміру відповідних витрат, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягають стягнення на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000, 00 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство «Київський маргариновий завод» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/15422/25 в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» витрат на професійну правничу допомогу та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви Приватного підприємства Фірма «Мрія - 94» в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити повністю.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскільки оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права та з неповним з`ясуванням всіх обставин справи з огляду на наступне
У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:
- позиція апелянта полягає не в оскарженні розміру витрат на правову допомогу, а у тому що у справі відсутні належні та допустимі докази того, що позивач дійсно поніс витрати на оплату правничої допомога саме адвоката, а не іншого фахівця в галузі права. При цьому суд, задовольняючи вимогу про відшкодування витрати на професійну правничу допомогу, належним чином не перевірив та не оцінив надані позивачем докази, які не свідчать про понесенням позивачем витрат на оплату послуг саме адвоката;
- з оскаржуваного рішення та матеріалів справи вбачається, що договір про надання правничої (правової) допомоги №03/11 від 03.11.2025 укладено між позивачем та адвокатом, фізичною особою-підприємцем Гребенюк Оленою Олегівною;
- якщо уважно проаналізувати квитанцію про виконання платіжної інструкції № 1344 від 05.12.2025 з її змісту також вбачається, що оплата відбувалась за юридичні послуги ФОП Гребенюк Олені Олегівні, а не адвокату за договором про надання правничої допомоги.
- адвокат може здійснювати адвокатську діяльність виключно індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності) і саме ці форми передбачені нормами частини третьої статті 4 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». В свою чергу, витрати понесені позивачем не належать до витрат не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не повинні бути відшкодовані, оскільки укладення договору про надання правничої допомоги, згідно вищезазначених норм Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», з адвокатом, який здійснює індивідуальну адвокатську діяльність можливо виключно як з самозайнятою особою, а не як у даному випадку фізичною особою-підприємцем.
До апеляційної скарги апелянтом додано виписку з ЄДР щодо ФОП Гребенюк О.О.
Колегія суддів зазначає про те, що надані апелянтом відомості є відкритими та містяться в мережі Інтернет, а відтак не можуть вважатися додатковими доказами по справі.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2026 справа № 910/15422/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Спаських Н.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/15422/25; розгляд справи ухвалено здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи; справу № 910/15422/25 призначено до розгляду на 21.04.2026; витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/15422/25.
30.03.2026 матеріали цієї справи надішли до Північного апеляційного господарського суду.
08.04.2026 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на те, що:
- чинне законодавство не забороняє адвокату, який здійснює індивідуальну адвокатську діяльність, бути одночасно зареєстрованим як фізична особа-підприємець з відповідним КВЕД (діяльність у сфері права). Реєстрація адвоката як ФОП не позбавляє його статусу адвоката та права надавати професійну правничу допомогу;
- укладення адвокатом договору в якості фізичної особи - підприємця не позбавляє його статусу адвоката, а тому в розумінні наведених приписів процесуального закону не впливає на правильність розподілу судових витрат у справі. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 910/10935/20 від 01.02.2022;
- у постанові Верховного Суду від 17.09.2020 у справі №760/32929/18 суд касаційної інстанції дійшов висновку, що адвокатська діяльність не передбачена податковим законодавством України як така, що не може здійснювались особами, що перебувають на спрощеній системі оподаткування;
- посилання апелянта на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 «п. 63 Таким чином, витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України» є безпідставним, зважаючи на те, що у тій справі послуги надавалися фізичною особою-підприємцем, що не був адвокатом, що підтверджується змістом п. 65 вказаної постанови « п.65 процесуальні дії вчинено за дії ЦПК України у редакції від 15 грудня 2017 року, юридичну консуальтацію позивачу надавав ФОП ОСОБА_2, який не є адвокатом»;
- оскільки відповідач не надав доказів наявності інших договірних відносин між позивачем та адвокатом Гребенюк О.О., за якими могла б проводитися оплата в той самий день на ту саму суму, доводи про відсутність назви договору є формальними та спрямованими на ухилення від відшкодування судових витрат. Крім того, листом ПП «Мрія-94» від 08.04.2026, уточнено призначення платежу, що він здійснений саме за Договором про надання правничої (правової) допомоги №03/11 від 03.11.2025, Актом № 1 від 05.12.2025 до Договору про надання правничої (правової) допомоги №03/11 від 03.11.2025. Позивач просить приєднати вказаний лист до матеріалів справи, зважаючи на те, що отримано його 08.04.2026, тобто після винесення рішення судом першої інстанції.
До відзиву на апеляційну скаргу позивач додані копії договору про надання правничої (правової) допомоги № 3/11 від 03.11.2025 з додатком № 1, акту № 1 приймання-передачі наданих послуг від 05.12.2025 до вказаного договору, ордеру на надання правничої допомоги серія АР № 1281976 від 05.12.2025, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ЗП 001430 від 02.10.2017, платіжної інструкції № 1344 від 05.12.2025, квитанції про виконання платіжної інструкції від 05.12.2025 (вказані документи наявні у матеріалах справи - примітка суду) та листа позивача № 1/04-2026 від 08.04.2026.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 № 09.1-08/1213/26 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/15422/25 у зв`язку з перебуванням судді Хрипуна О.О. на лікарняному з 31.03.2026 по 28.04.2026.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 справа № 910/15422/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Горбасенко П.В., Спаських Н.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 справу № 910/15422/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Горбасенко П.В., Спаських Н.М.), учасників справи повідомлено, що розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/15422/25 відбудеться у раніше визначені дату та час, а саме 21.04.2026 о 10:40 год. 
21.04.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи № 910/15422/25, яке обґрунтовано нещодавнім вступом у справу представника відповідача Білецького Є.В. та необхідністю ознайомлення з матеріалами справи новим представником відповідача.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 клопотання відповідача про відкладення розгляду справи № 910/15422/25 задоволено, розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/15422/25 відкладено на 05.05.2026 о 10:50 год. 
05.05.2026 до суду від відповідача надійшла заява в якій заявник, з посиланням на те, що при підготовці документів для адвоката Білецького Є. В. до судового засідання, яке було призначено на 05.05.2026, випадково було з`ясовано що платіж зі сплати судового збору не було здійснено, просив суд надати відповідачу час для усунення недоліків, а саме оплати судового збору та перенести судове засідання на іншу дату зважаючи на те, що судовий збір не був сплачений підчас подання апеляційної скарги. 
У апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/15422/25 в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» витрат на професійну правничу допомогу та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви Приватного підприємства Фірма «Мрія - 94» в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити повністю
Згідно з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 24.07.2025 у справі № 120/5737/24:
«Вимоги про розподіл судових витрат не відносяться до позовних та не впливають на розмір ставки судового збору, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви. Враховуючи, що розмір судового збору за подання скарги на рішення суду залежить від суми судового збору, що підлягав сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги (крім оскарження ухвали суду з процесуальних питань), то і підстави вимагати сплати судового збору за подання апеляційної або касаційної скарги на додаткове рішення (додаткову постанову) суду щодо розподілу судових витрат відсутні.
Таким чином, за наведеного правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку, що судовий збір не сплачується при оскарженні додаткового судового рішення, яким вирішено питання розподілу судових витрат або встановлено порядок виконання судового рішення, тобто вирішення тих питань, які не пов`язані із вимогами адміністративного позову, але в обов`язковому порядку мають бути вирішені судом.».

За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України, яка встановлює порядок розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Колегія суддів зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.
Відтак, колегія суддів в цьому випадку не визнає поважними причини неявки у судове засідання 05.05.2026 у цій справі уповноваженого представника відповідача та зауважує відповідачу на тому, що на задоволення клопотання відповідача, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 розгляд апеляційної скарги вже відкладався.
Окрім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу в судовому засіданні 05.05.2026 за відсутності уповноваженого представника відповідача. Відсутність представника відповідача в цьому випадку не перешкоджає розгляду апеляційної скарги та не повинна заважати здійсненню правосуддя, оскільки процесуальну позицію відповідача викладено у апеляційній скарзі, а участь представників в судовому засіданні не була визнана обов`язковою.
Близька за змістом правова позиції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання учасника справи про відкладення розгляду справи викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/11818/18.
З огляду на вказане, підстави для задоволення клопотання відповідача про перенесення судового засідання на іншу дату відсутні.
Щодо наявності підстав для залучення до матеріалів справи наданого позивачем додаткового доказу, а саме листа позивача № 1/04-2026 від 08.04.2026, колегія суддів зазначає про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).
У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.
Колегія суддів зауважує на тому, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 від 06.03.2019 у справі №916/4692/15 та від 11.09.2019 у справі № 922/393/18.
За таких обставин, додана позивачем до відзиву на апеляційну скаргу копія листа позивача № 1/04-2026 від 08.04.2026 як додатковий доказ колегією суддів не приймається, а розгляд апеляційної скарги здійснюється без урахування вказаного доказу.
Станом на 05.05.2026 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.
Позивач та відповідач представників не направили
Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача та відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні чи скасуванню, з наступних підстав.

Приватне підприємство Фірма «Мрія - 94» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» (далі - відповідач) про стягнення 186 208, 13 грн.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем порушено умови Договору поставки № 1804 від 18.04.2023 в частині оплати за поставлений позивачем товар, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за поставлений товар.
Крім того у позові позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн. 
В суді першої інстанції відповідач правом на подання відзиву не скористався.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/15422/25 позовні вимоги задоволено повністю: стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» на користь Приватного підприємства Фірма «Мрія - 94» основний борг у розмірі 186 208,13 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 00 грн.
При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції встановив, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт невиконання відповідачем у повному обсязі свого обов`язку по оплаті поставленого позивачем за спірним договором товару, з огляду на що позивач має право на стягнення вартості вказаного товару у визначеній ним сумі. 

Колегією суддів встановлено наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно з ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 14 ГПК України).
Частинами 1, 3 ст. 236 ГПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
Викладене свідчить, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача та позов має чітко виражену ціль, яка втілюється у формі позовних вимог, що їх викладає позивач у позовній заяві.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог.
Такі правові висновки Верховного Суду викладені, зокрема у постановах від 13.11.2020 у справі № 904/920/19, від 01.02.2023 у справі № 914/3203/21.
Очевидним є те, що наведені правові висновки щодо застосування наведених норм процесуального права мають загальний (універсальний) характер незалежно від суті спірних правовідносин, та стадії розгляду спору, в тому числі вказане стосується і апеляційного провадження.
Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до частини 5 ст. 270 ГПК України, суддя-доповідач доповідає зміст судового рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні встановлюватися обставини і досліджуватися докази. 
У постанові від 01.06.2021 у справі № 916/2368/18 Верховний Суд зазначив, що принцип диспозитивності визначає межі здійснення господарським судом та учасниками справи їхніх процесуальних прав та обов`язків, надає учасникам справи можливість вільно розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору та визначає обов`язок суду здійснювати провадження у справі виключно за зверненням особи, поданим до суду у відповідній процесуальній формі. Реалізація принципу диспозитивності у процесі здійснення правосуддя спрямована на досягнення справедливого балансу між суб`єктами судового процесу і визначає межі процесуальних дій суду у розгляді справи. При цьому обсяг вимог апеляційного оскарження - це визначений скаржником, а у випадках, передбачених процесуальним законом, напрям та зміст перевірки судового рішення. Межами апеляційного перегляду процесуальний закон визначає повноваження суду апеляційної інстанції за результатами розгляду вимог апеляційної скарги (стаття 275 ГПК України), вихід за межі яких в разі неправильного застосування судом норм матеріального права допускається виключно в межах заявленого скаржником обсягу апеляційного оскарження судового рішення.
Таке розуміння меж повноважень апеляційного суду щодо дослідження нових доказів, підстав апеляційного перегляду підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (постанови Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 140/1322/22; від 15.05.2019 у справі № 717/2052/16-ц, від 31.01.2020 у справі № 370/999/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 12.10. 2021 у справі № 910/17324/19; від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 16.06.2021 у справі № 915/2222/19, від 01.07.2021 у справі №46/603 та інші).
Отже, межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції визначені ст. 269 ГПК України відповідно до частини 1 якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/15422/25 в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» витрат на професійну правничу допомогу та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви Приватного підприємства Фірма «Мрія - 94» в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити повністю.
Отже, рішення суду першої інстанції в частині розгляду спору сторін по суті, апелянтом не оскаржується, згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України, в цій частинах рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.
При цьому колегія суддів враховує наступне.
Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що принцип «заборони повороту до гіршого» («non reformatio in peius») відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення).
Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2023 у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23, 21.06.2023 у справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22).
Верховний Суд у постанові від 24.05.2023 у справі № 179/363/21 зауважив на тому, що обсяг апеляції був обмежений рішенням суду щодо заборгованості за аліментами, які ще не були виплачені, та скасування списання заборгованості у разі недотримання цього зобов`язання, а відтак суд не повинен був самостійно погіршувати позицію заявника скарги в тій частині, в якій рішення суду не було оскаржене. 
Аналогічна за змістом позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.07.2025 та від 08.10.2025 у справі № 922/1715/22 якими були скасовані постанови апеляційного суду в частині розгляду тих позовних вимог, які апелянтом не оскаржувались з посиланням на те, що судом апеляційної інстанції не було враховано принципу «заборони повороту до гіршого».
З огляду на вказане рішення суду першої інстанції в частині розгляду спору стороні по суті колегією суддів не переглядається.

Щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судомив витрат на правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн., колегія суддів зазначає про таке.
Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (п. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).
Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Водночас за приписами ч. 2 ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 922/376/20, оскільки в процедурі спрощеного провадження стадія судових дебатів відсутня, то вимога ч. 8 ст. 129 ГПК України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат до закінчення судових дебатів - не може розповсюджуватися на сторін у справі, яка розглядається у спрощеному провадженні, а в даному випадку до правовідносин сторін підлягає застосуванню інша вимога ч. 8 ст. 129 ГПК України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Отже, за приписами ГПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якою відповідно до приписів ч. 2 ст. 161 ГПК України є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, а докази понесення таких витрат - до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому, за змістом положень ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
З матеріалів справи слідує, що у позовній заяві позивач зазначив, що ним понесено витрати на правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн., просив стягнути вказані витрати з відповідача, а до позовної заяви додав докази понесення таких витрат.
Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, так і строків подання доказів понесення таких витрат.

Частини 1 та 2 ст. 126 ГПК України встановлює, що:
- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;
- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
Під час розгляду справи № 910/15422/25 інтереси позивача представляв адвокат Гребенюк Олена Олегівна на підставі ордеру серії АР № 1281976 від 05.12.2025 (а.с. 10 т. 1), який виданий адвокатом, що здійснює адвокатську діяльність індивідуально.
Колегією суддів встановлено, що Гребенюк Олена Олегівна є адвокатом та має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП 001430 від 02.10.2017.
Наданими позивачем документами підтверджено наступне.
Між адвокатом, фізичною особою-підприємцем Гребенюк Оленою Олегівною та ПП Фірма «МРІЯ-94» укладено договір про надання правничої (правової) допомоги № 03/11 від 03.11.2025 відповідно до п. 1.1. якого, виконавець в порядку та на умовах, визначених даним договором та чинним законодавством України, зобов`язується надавати замовникові професійну правничу допомогу щодо досудового врегулювання спору між ПП Фірма «Мрія - 94» та ПрАТ «КМЗ» з приводу неналежного виконання останнім зобов`язань зі сплати грошових коштів за поставлений товар, а також надавати правову допомогу у справі за позовом ПП Фірма «Мрія - 94» до ПрАТ «КМЗ» про стягнення заборгованості та іншими можливими вимогами пов`язаними із поставкою Товару за договором поставки № 1804 від 18.04.2023 захисту прав і законних інтересів замовника в обсязі та на умовах, встановлених цим договором та за домовленістю сторін, шляхом: 
- підготовки виконавцем та узгодження з замовником стратегії захисту інтересів, застосування якої буде реалізовано виконавцем у подальшому;
- збору і правовому аналізу інформації, документів і матеріалів, що стосуються справи; 
- надання усних і письмових консультацій, роз`яснень щодо правових питань, які стосуються справи, або виконання окремих доручень Замовника; 
- складання необхідних для справи процесуальних документів, позовних заяв, клопотань, скарг, претензій, відзивів, відповідей на відзив, заперечень, письмових пояснень, запитів тощо;
- організації направлення засобами електронного зв`язку, в тому числі через систему «Електронний суд», позовної заяви, скарг, претензій, відзивів, відповідей на відзив, заперечень, письмових пояснень, тощо;
- організації направлення засобами поштового зв`язку копії позовної заяви, скарг, претензій, відзивів, відповідей на відзив, заперечень, письмових пояснень, запитів стороні по справі/суду, складання опису поштового вкладення; 
- ознайомлення з матеріалами справи, що може включати виготовлення витягів, зняття копій та фотокопій шляхом фотографування матеріалів справи; 
- здійснення всіх інших дій, що спрямовані на захист прав та представництво інтересів Замовника в межах розгляду справи; виконання окремих доручень замовника про надання правової допомоги, тощо; 
- здійснення представництва інтересів замовника в підприємствах, установах, організаціях, незалежно від форми власності та підпорядкованості;
- здійснення представництва інтересів замовника у встановленому порядку у всіх судах, передбачених ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», а також в інших органах під час розгляду правових спорів.
Відповідно до п.п. 3.1.-3.3. Договору гонорар є формою винагороди виконавця за надання правової допомоги Замовнику, розмір якого визначається як сума вартості фактично наданих послуг, яка визначається в Актах приймання-передачі наданих послуг. Гонорар не включає кошти, що вносяться замовником на покриття фактичних витрат, пов`язаних з виконанням договору (судовий збір, поштові витрати, тощо). Розмір гонорару за адвокатські послуги, невичерпний перелік яких вказано у п. 1.1. Договору, визначається в Актах приймання-передачі наданих послуг, які формуються ним в міру необхідності та складаються виконавцем по закінченню відповідних етапів надання послуг, та повинен бути сплачений замовником на розрахунковий рахунок виконавця протягом 3 (трьох) банківських днів після їх підписання. Вартість конкретної послуги визначається у Додатку №1 до даного Договору, який є його невід`ємною частиною.
Відповідно до Акту № 1 від 05.12.2025 приймання-передачі наданих послуг за договором про надання (правничої) правової допомоги № 03/11 від 03.11.2025 адвокатом витрачено 4 години часу, вартість одної години часу становить 2 000,00 грн. Таким чином загальний розмір витрат на правничу допомогу складає 8 000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок.
Відповідно до Інформаційного повідомлення про зарахування коштів №1344 від 05.12.2025 на розрахунковий рахунок ФОП Гребенюк О.О. внесено вказану суму в повному обсязі.
Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу адвокатом Гребенюк Оленою Олегівною послуг на заявлену до стягнення суму.
Колегія суддів вважає помилкою позицію відповідача про те, що витрати понесені позивачем не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не повинні бути відшкодовані, які такі, що надані не адвокатом, а фізичною особою-підприємцем.
Як вбачається з матеріалів справи договір про надання правничої (правової) допомоги № 03/11 від 03.11.2025 укладено між адвокатом, фізичною особою-підприємцем Гребенюк Оленою Олегівною та ПП Фірма «МРІЯ-94».
Разом з тим апеляційним судом встановлено, що Гребенюк Олена Олегівна має статус адвоката, та діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ЗП 001430 від 02.10.2017.
Верховний Суд в постанові від 01.02.2022 у справі №910/10935/20 зробив висновок, що укладання договору адвокатом як фізичною особою - підприємцем не позбавляє його статусу адвоката, а тому не впливає на порядок розподілу судових витрат у справі, у разі, якщо наявні докази, що він приймав участь при розгляду справи як адвокат.
З огляду на зазначене, колегією відхиляються доводи скаржника, що витрати понесені Позивачем не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не повинні бути відшкодовані. При цьому апеляційний суд звертає увагу, що позивачем надавалася належна копія договору про надання правничої (правової) допомоги № 03/11 від 03.11.2025, підписаного сторонами у справі, належна копія Акту № 1 від 05.12.2025 приймання-передачі наданих послуг за договором про надання (правничої) правової допомоги № 03/11 від 03.11.2025 та докази зарахування коштів №1344 від 05.12.2025 на розрахунковий рахунок ФОП Гребенюк О.О.
Щодо обставин, пов`язаних з визначенням розміру витрат на правничу допомогу при розгляді справи судом першої інстанції, слід зазначити таке.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині ч. 4 ст. 129 ГПК України, згідно з яким у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).
Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Так, за змістом ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 ГПК України.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).
Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись ч. ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.
До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.
Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом ч. 3 ст. 237ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).
Закон України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Слід зауважити на тому, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України.
Частинам 1 та 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

З матеріалів справи слідує, що у Додатку № 1 до Договору сторонами погоджено гонорар у формі погодинної оплати.
Колегія суддів зазначає, що в суді першої інстанції відповідачем не було подано заперечень на заяву позивача про ухвалення додаткового рішення, в той час як саме відповідач повинен довести невідповідність заявленої позивачем до стягнення вартості послуг з юридичного супроводу в суді першої інстанції вимогам чинного законодавства та обставинам справи. Солід зазначити і те, що відповідних доводів не містить і апеляційна скарга.
Водночас, колегія суддів вказує про те, що, як було встановлено вище під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу або за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України.
Отже, відсутність відповідних заперечень відповідача проти розміру витрат позивача на професійну правову допомогу не має безумовним наслідком стягнення на користь позивача витрат на професійну правову допомогу у повному обсязі, адже господарський суд може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу і з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», п.п. 79 і 112).
Як було зазначено, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/1929/19 від 09.06.2022
Надані позивачем докази є достатніми для підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката у даній справі на зазначені ним суми, а відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн. є обґрунтованими та співмірними зі складністю справи.
За таких обставин, висновок місцевого суду, що з відповідача підлягають стягнення на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн. є обґрунтованим та таким, що винесений з урахуванням вимог чинного законодавства.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ЄКПЛ) гарантує право на справедливий суд, невід`ємним елементом якого ЄСПЛ визнає вимогу щодо вмотивованості (обґрунтованості) судових рішень. Хоча термін "вмотивованість" прямо не згадується у статті 6, ЄСПЛ послідовно тлумачить його як обов`язкову складову справедливого судового розгляду.
У справі «Van de Hurk v. the Netherlands» ЄСПЛ наголосив, що дія статті 6 Конвенції полягає, серед іншого, в тому, щоб зобов`язати суд провести належний розгляд зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами. У справі «Hirvisaari v. Finland» Суд зазначив, що однією з функцій вмотивованого рішення є демонстрація сторонам того, що їх вислухали, а також надання можливості оскаржити таке рішення.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржник був почутим, йому надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
У рішенні у справі «Peleki v. Greece» (заява № 69291/12; пункт 71) ЄСПЛ нагадав, що рішення суду може бути визначене як «довільне» з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене мотивувань або якщо зазначені ним мотиви ґрунтуються на порушенні закону, допущеного національним судом, що призводить до «заперечення справедливості» (рішення у справі «Moreira Ferreira v. Portugal» (no 2), заява № 19867/12, пункт 85).
Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне, обґрунтоване та мотивоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/15422/25 в оскаржуваній частині, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.
Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» задоволенню не підлягає.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київський маргариновий завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/15422/25 залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі № 910/15422/25 залишити без змін. 
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 07.05.2026 

Головуючий суддя О.В. Яценко 

Судді П.В. Горбасенко

Н.М. Спаських