ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/117/24 Головуючий у 1-й інстанції: Соломко І.І.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Черпака Ю.К.,
суддів Кобаля М.І., Терези Ю.О.,
при секретарі судового засідання Будіміровій Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Чернігівській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2024 року Головне управління ДПС у Чернігівській області (далі - позивач/ГУ ДПС у Чернігівській області) звернулось до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач/апелянт/ ОСОБА_1 ) про стягнення в дохід держави з фізичної особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , коштів у сумі 58 346, 00 грн для погашення податкового боргу з орендної плати з фізичних осіб.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2025 року, позов ГУ ДПС у Чернігівській області задоволено.
Стягнуто в дохід бюджету з ОСОБА_1 кошти у сумі 58 346, 00 грн (п`ятдесят вісім тисяч триста сорок шість гривень нуль копійок) для погашення податкового боргу з орендної плати з фізичних осіб на р/р UA868999980334109815000025719; отримувач - ГУК у Черніг.обл/тг с.Крути/18010900, код ЄДРПОУ - 37972475, банк отримувача - Казначейство України (ел. адм. подат.). 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 20 січня 2026 року про виправлення описки заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами у справі № 620/117/24 задоволено частково.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року у справі № 620/117/24 скасовано в частині стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу з орендної плати з фізичних осіб за 2022 рік в сумі 29 173, 00 грн.
В іншій частині заяви від 31 липня 2025 року відмовлено.
Стягнуто з ГУ ДПС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 511, 40 грн, сплачений відповідно до платіжної інструкції від 31 липня 2025 року.
17 листопада 2025 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Підгорного Костянтина Євгенійовича до суду першої інстанції надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, яким вирішити питання:
- про понесені відповідачем судові витрати (витрати на професійну правову допомогу), що пов`язані з розглядом в суді першої інстанції заяви відповідача про перегляд рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року за нововиявленими обставинами;
- щодо судових витрат (судового збору) відповідача, що пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Додатковим рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року задоволено частково заяву представника заявника Підгорного Костянтина Євгенійовича про ухвалення додаткового рішення.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн.
В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що питання про судові витрати не було вирішено під час ухвалення рішення від 10 листопада 2025 року за результатами перегляду справи за нововиявленими обставинами, а тому відповідно до статті 252 КАС України наявні підстави для ухвалення додаткового рішення. Хоча частина третя статті 369 КАС України врегульовує питання компенсації судових витрат у разі залишення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без задоволення, вона не містить спеціального порядку розподілу витрат у випадку задоволення такої заяви, у зв`язку з чим застосуванню підлягають загальні правила розподілу судових витрат, визначені статтями 132, 134 та 139 КАС України. Заявником належними та допустимими доказами підтверджено факт понесення витрат на професійну правничу допомогу, зокрема надано договір про надання правничої допомоги, ордер, акт приймання-передачі виконаних робіт та документи про оплату послуг адвоката на суму 5 000 грн. Разом з тим, оцінюючи співмірність заявлених до відшкодування витрат, суд врахував заперечення ГУ ДПС у Чернігівській області, правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності перевірки реальності, необхідності та розумності витрат на правничу допомогу, а також критерії, визначені статтями 134 та 139 КАС України. Відсутність складних фактичних та правових питань, незначний обсяг підготовлених процесуальних документів і те, що справа не потребувала значних часових затрат на збирання та дослідження доказів, суд дійшов висновку про неспівмірність заявленої до відшкодування суми 5 000 грн фактичному обсягу наданої правничої допомоги. Керуючись принципами справедливості та розумності, розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню до 2 000 грн та стягненню їх за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 . Водночас суд відмовив у задоволенні вимоги заяви про розподіл судового збору, сплаченого у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, оскільки відповідно до пункту «в» частини другої статті 322 КАС України питання розподілу судових витрат, понесених під час апеляційного перегляду справи, належить до компетенції суду апеляційної інстанції. 
В апеляційній скарзі на додаткове рішення ОСОБА_1 просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги заяви повністю. Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у вирішенні питання щодо відшкодування судових витрат у вигляді судового збору, сплаченого ним під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, та неправильно застосував положення пункту «в» частини другої статті 322 КАС України. Зазначена норма регулює порядок розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції під час ухвалення постанови за результатами апеляційного перегляду справи, однак не виключає повноважень суду першої інстанції здійснити новий розподіл судових витрат у разі перегляду рішення за нововиявленими обставинами. Рішенням від 13 листопада 2025 суд першої інстанції частково задовольнив заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами та скасував рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року у частині стягнення податкового боргу за 2022 рік у сумі 29 173 грн, у зв`язку з чим фактично змінив результат вирішення спору. Відтак, саме суд першої інстанції повинен був здійснити повний новий розподіл судових витрат, понесених ним як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду справи, оскільки попередній розподіл витрат втратив актуальність у зв`язку зі зміною судового рішення. Постанова суду апеляційної інстанції від 01 липня 2025 року, якою рішення суду першої інстанції було залишено без змін, у частині висновків щодо стягнення податкового боргу за 2022 рік фактично втратила значення після часткового скасування рішення за нововиявленими обставинами. У зв`язку з цим він вважає помилковим висновок суду про те, що питання відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, належить виключно до компетенції суду апеляційної інстанції. Саме суд першої інстанції після зміни результату розгляду справи мав вирішити питання компенсації понесених ним витрат на сплату судового збору в розмірі 3 633, 60 грн. Документи, які підтверджують понесення ним судових витрат у суді апеляційної інстанції, були або будуть подані у строки, визначені частиною сьомою статті 139 КАС України, а тому відсутні правові підстави для відмови у вирішенні питання про їх розподіл. 
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.
Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за їх відсутності.
Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів вирішено продовжити на розумний строк її апеляційний розгляд.
Перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно з положеннями статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Щодо вимоги про відшкодування судового збору, сплаченого відповідачем при поданні апеляційної скарги на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до підпункту «в» пункту четвертого частини першої статті 322 КАС України постанова суду апеляційної інстанції повинна містити, зокрема, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції. 
Отже, питання розподілу судових витрат, пов`язаних із апеляційним переглядом справи, віднесено законом саме до повноважень суду апеляційної інстанції під час вирішення відповідної апеляційної скарги.
В свою чергу, за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2025 року рішення суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу залишено без задоволення. 
За наведених обставин відповідач не набув права на компенсацію судового збору, сплаченого за подання такої апеляційної скарги, оскільки понесені ним витрати були пов`язані із безуспішним апеляційним оскарженням судового рішення.
Подальше часткове задоволення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не змінює правової природи та результатів апеляційного перегляду, здійсненого судом апеляційної інстанції у 2025 році, а тому саме по собі не створює підстав для перегляду питання щодо відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, яка була залишена без задоволення.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для вирішення питання щодо компенсації судового збору, сплаченого відповідачем під час апеляційного перегляду справи.
Також, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що питання компенсації судових витрат у провадженні щодо перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами врегульоване частиною третьою статті 369 КАС України лише у випадку залишення відповідної заяви без задоволення. Так, наведеною нормою передбачено право інших учасників справи вимагати від особи, яка подала таку заяву, компенсації понесених ними судових витрат у разі відмови в її задоволенні.
Водночас положення статті 369 КАС України не містять спеціального правового регулювання щодо порядку відшкодування судових витрат у разі задоволення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. 
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив з необхідності застосування загальних положень КАС України, які регулюють порядок розподілу судових витрат залежно від результатів розгляду справи.
Частиною третьою статті 134 КАС України встановлено для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Ця норма закону кореспондується з частиною сьомою статті 139 КАС України, згідно з якою розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Про це саме зазначено в частині третій статті 143 КАС України.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначених умов дотримано, оскільки представник відповідача у заяві про перегляд рішення за нововиявленими обставинами зазначив про понесення витрат на професійну правничу допомогу та вказав, що докази їх понесення будуть подані після ухвалення рішення по суті.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон №5076-VI).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункту 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Такий самий правовий підхід застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункту 268).
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).
Про таке йдеться також в іншій практиці ЄСПЛ, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
З матеріалів справи вбачається, що 22 липня 2025 року між адвокатом Підгорним Костянтином Євгенійовичем (далі - Адвокат) та ОСОБА_2 (далі - Замовник) укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до пункту 1.1. якого Замовник доручає Адвокату, а Адвокат зобов`язується надавати Замовнику наступну правову допомогу: захищати права та законні інтереси Замовника в Чернігівському окружному адміністративному суді у справі № 620/117/24, зокрема підготувати, подати заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року; підготувати інші процесуальні документи, а при розгляді заяви про перегляд за нововиявленими обставинами з повідомленням (викликом) сторін брати участь в судових засіданнях.
Відповідно до акту прийому-передачі виконаних робіт для підтвердження розміру оплати послуг адвоката (гонорару) згідно з договором про надання правової допомоги від 12 листопада 2025 року загальна вартість правової допомоги (гонорар) за виконану роботу становить - 5 000, 00 грн.
Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі № 640/16093/21 вказав, що в будь-якому випадку суд зобов`язаний перевірити докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість, з огляду на положення частини четвертої статті 134 КАС України, згідно з якою для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Колегія суддів вважає правильним визначений судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2 000, 00 грн, оскільки заявлений представником відповідача розмір таких витрат у сумі 5 000, 00 грн не відповідає критеріям співмірності та розумності, встановленим статтями 134, 139 КАС України.
Спірні правовідносини не відзначалися підвищеною складністю, не потребували значного обсягу доказування, проведення додаткових процесуальних дій чи формування нової правової позиції. Предметом розгляду була заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, а надані адвокатом послуги фактично зводилися до підготовки відповідної заяви та процесуального супроводу її розгляду.
При цьому надані докази не свідчать про виконання адвокатом такого обсягу робіт чи витрачання такого часу, які б об`єктивно обґрунтовували компенсацію витрат у заявленому розмірі. 
За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума 2 000, 00 грн є справедливою, співмірною характеру наданих послуг та достатньою компенсацією понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Кобаль М.І.

Тереза Ю.О.