Справа № 496/2132/23
Провадження № 2/496/1247/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Біляївка
Біляївський районний суд Одеської області у складі: 
головуючого судді – Пендюри Л.О.
за участю секретаря – Дягилева В.В.
відповідачки – ОСОБА_1 
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Колос» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 про визнання недійсною додаткової угоди, 
УСТАНОВИВ:
Директор ТОВ «Колос» Тищук В.М. звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати недійсною додаткову угоду від 31.12.2021 року до договору суборенди б/н від 10.07.2014 року земельної ділянки, площею 2,3373 га (кадастровий номер 5121082000:01:002:0442, мас. 36) та покласти на відповідачку судові витрати по справі.
Свої вимоги мотивує тим, що ТОВ «Колос» є користувачем земельної ділянки площею 2,3373 га (кадастровий номер 5121082000:01:002:0442, мас. 36), згідно з договором суборенди б/н від 10.07.2014 року. Наприкінці 2022 року Товариство дізналося, що 31.12.2021 року до цього договору була укладена додаткова угода, відповідно до якої був збільшений (з 25 до 27 років) строк суборенди, значно підвищено розмір орендної плати (з 1400 грн до 10% від нормативної грошової оцінки), орендодавцеві (відповідачці) надано право на розірвання договору в односторонньому порядку. Оригінал оскаржуваної угоди у позивача у діловодстві відсутній. Представник позивача вважає, що вказана угода укладена всупереч чинному законодавству України та має бути визнана недійною з наступних підстав. Так, від імені ТОВ «Колос» угоду підписав чоловік відповідачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , який на той час був директором Товариства (звільнений згідно рішення загальних зборів ТОВ «Колос» від 28.01.2022 року). Таким чином є підстави стверджувати, що укладення угоди вчинено в порушенням ч. 3 ст. 238 ЦК України, тобто фактично ОСОБА_2 діяв всупереч інтересам довірителя, перебуваючи у статусі повноважного представника ТОВ «Колос». Окрім того, оскільки оскаржувана додаткова угода передбачає для ТОВ «Колос» необхідність сплачувати орендну плату в кілька разів вище, ніж це було передбачено самим договором суборенди, не викликає сумнівів факт того, що ОСОБА_2 діяв всупереч інтересам ТОВ «Колос», та наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_2 та збитками, заподіяними ТОВ «Колос». Аналогічних висновків можна дійти, проаналізувавши положення угоди, що надають орендодавцеві в односторонньому порядку розірвати її – це положення однозначно суперечить інтересам довірителя ОСОБА_2 – ТОВ «Колос». Відповідно, на думку представника позивача, не викликає сумнівів факт того, що ОСОБА_2 , як повноважний представник ТОВ «Колос» домовився з дружиною про укладання оскаржуваної угоди, усвідомлював, що оскаржувана угода, укладеним ним в інтересах його дружини, суперечить інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) настання для довірителя несприятливих наслідків. Таким чином, представник ТОВ «Колос» вважає, що є підстави для визнання додаткової угоди від 31.12.2021 року недійсною внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_2 (як повноважного представника ТОВ «Колос») з іншою стороною – членом його подружжя – відповідачкою по справі.
30.05.2023 року від відповідачки ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні позову ТОВ «Колос» у повному обсязі та стягнути з позивача понесені нею судові витрати.
При цьому вказує, що вона є орендарем земельної ділянки площею 2,3373 га, кадастровий номер 5121082000:01:002:0442, розташованої на території Граденицької сільської ради Одеського (колишнього Біляївського) району Одеської області, згідно з договором оренди земельної ділянки від 22.04.2014 року (яким передбачено право здавати земельну ділянку в суборенду), що був укладений нею із власником цієї земельної ділянки ОСОБА_3 , якій ця земельна ділянка належить на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 086669 від 10.03.2005 року. Згідно з договором суборенди земельної ділянки, укладеним між нею та відповідачем 10.07.2014 року, земельна ділянка площею 2,3373 га, кадастровий номер 5121082000:01:002:0442, була передана нею у суборенду ТОВ «Колос» на 25 років. За умовами договору суборенди ТОВ «Колос» зобов`язалось протягом строку дії договору за кожен рік користування земельною ділянкою в термін з 01 серпня по 30 листопада кожного року дії договору суборенди земельної ділянки сплачувати їй орендну плату у розмірі 1400 грн з урахуванням індексації. 31.12.2021 року до вказаного договору суборенди укладена додаткова угода, якою збільшено термін договору на 2 роки та п. 3.1 викладено в такій редакції: «Орендна плата за рік складає 10 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, але не може бути меншою за вартість 1,1 (однієї цілої та однієї десятої) тони пшениці станом, на перше жовтня поточного року за середніми цінами, що сформовані основними зерновими трейдерами Одеської області». Вона не погоджується із доводами ТОВ «Колос» про те, що додаткова угода укладена з порушенням ч. 3 ст. 238 ЦК України з огляду на наступне. Так, ОСОБА_2 перебував на посаді директора ТОВ «Колос» з 12.06.2001 по 01.02.2022 року (згідно протоколів загальних зборів учасників ТОВ «Колос» від 12.06.2001 року про його призначення, та від 28.01.2022 року про його звільнення). Таким чином на момент укладення додаткової угоди від 31.12.2022 року до договору суборенди земельної ділянки від 10.07.2014 року він був директором ТОВ «Колос» та був повноважний, зокрема, на укладання договорів від імені ТОВ «Колос», що встановлено Статутом Товариства. Посилання відповідача на родинний зв`язок між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в даному випадку не можуть свідчити про будь-які порушення при укладанні додаткової угоди до договору суборенди земельної ділянки, оскільки жодних дій всупереч інтересам довірителя ОСОБА_2 в даному випадку не робив, оскільки, по-перше, на земельній ділянці, яка є предметом розгляду в цій справі, розташований сад, та збільшуючи термін договору суборенди вказаної ділянки, Разумов В.В., як директор ТОВ «Колос», діяв саме в інтересах Товариства та всупереч інтересів ОСОБА_1 , з метою більш тривалого використання вказаної ділянки під садовими насадженнями для отримання ТОВ «Колос» максимального прибутку від вказаної діяльності, по-друге, внесення до вказаного договору суборенди положення про можливість одностороннього розірвання договору суборенди у випадку не сплати суборендарем орендної плати жодним чином не порушує права та інтереси ТОВ «Колос», оскільки суборендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за користування земельною ділянкою, та в разі дотримання ним договірних відносин, жодні його права не порушуються. До того ж, жодних дій щодо розірвання вказаного договору суборенди з боку ОСОБА_1 не було здійснено, а отже жодні права ТОВ «Колос» не були порушені. По-третє, збільшення орендної плати в договорі суборенди земельної селянки не призвело до будь-якого погіршення стану ТОВ «Колос» за цим договором, оскільки, як зазначалось вище, на вказаній земельній ділянці розташований сад, рентабельність якого значно вище за рентабельність вирощування зернових культур, які складають більшість земель, які обробляються ТОВ «Колос», та, крім того, фактично ТОВ «Колос» сплачує орендарям - власникам земельних ділянок орендну плату у розмірі 5500 грн після сплати податків за одну земельну ділянку ріллі. З огляду на зазначене, додатковою угодою від 31.12.2021 року суму орендної плати за договором суборенди приведено у відповідність до сум фактичних виплат, які здійснюються ТОВ «Колос» громадянам за договорами оренди/суборенди земельних ділянок, після сплати всіх передбачених законодавством податків та зборів. Визначення у додатковій угоді від 31.12.2021 року до договору суборенди від 10.07.2014 року того, що розмір орендної плати за цим договором не може бути меншим за вартість 1,1 тони пшениці, обумовлено тим, що вже протягом 5 років ТОВ «Колос» за договорами оренди/суборенди земельних ділянок або сплачує громадянам орендну плату у вказаному вище розмірі, або видає тону пшениці або ячменю в кількості 1,1, тони. Таким чином й в цьому аспекті жодних зловживань з боку ОСОБА_2 при укладенні додаткової угоди до договору суборенди допущено не було. В четверте, при зазначенні, нібито, порушень прав ТОВ «Колос» при укладенні додаткової угоди до договору суборенди земельної ділянки, ТОВ «Колос» оминає той факт, що при укладенні договору суборенди в 2014 році, плата за цим договором становила 1400 грн на рік, при тому, що вказана земельна ділянка була орендована ОСОБА_1 у громадянина-власника цієї ділянки з орендною платою в 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що, наприклад, згідно витягу НВ-9906674072022, який додається до відзиву, складає 78794,96 грн * 3% = 2363,85 грн. Таким чином, при укладанні договору суборенди земельної ділянки від 10.07.2014 року були суттєво порушені права ОСОБА_1 на справедливий розмір орендної плати за договором суборенди, що було виправлено 31.12.2021 року, при укладанні додаткової угоди до вказаного договору суборенди. Після сплати всіх податків (ПДФО та військовий збір, всього 19,5%) з вказаної суми орендної плати - 7879,50 грн до виплати залишиться сума 6342,99 грн, що приблизно становить суму, яку ТОВ «Колос» реально сплачує власникам земельних ділянок, які орендує - 5500,00 грн. Отже, погіршення стану ТОВ «Колос» в даному випадку не відбулось з урахуванням того, що додатковою угодою визначена сума орендної плати навіть нижче за ту, яку ТОВ «Колос» сплачує всім своїм пайщикам. Факт укладання директором ТОВ «Колос» Разумовим В.В. зі своєю дружиною ОСОБА_1 договору суборенди земельної ділянки, якою було суттєво порушено права ОСОБА_1 про що йшлось вище, й додаткової угоди до вказаного договору суборенди, якою частково було поновлено права ОСОБА_1 , свідчить про його неупередженість в даному питанні та про відсутність будь-якого умислу на нанесення шкоди інтересам ТОВ «Колос», яка зрештою нанесена й не була. Вказані зміни до всіх договорів оренди/суборенди земельних ділянок щодо зазначення в них дійсної суми орендної плати, яка виплачується громадянам, планувались до реалізації директором ТОВ «Колос» ОСОБА_2 в 2022 році, проте, через його звільнення з вказаної посади, повністю реалізувати вказані наміри не вдалось. Крім того, ТОВ «Колос» не наведено жодних доказів наявності у ОСОБА_2 , як директора ТОВ «Колос», умислу на укладення угоди, через яку у ТОВ «Колос» виникають несприятливі наслідки. Підсумовуючи вищенаведене ОСОБА_1 зазначила, що укладаючи оспорювану додаткову угоду від 31.12.2021 року ОСОБА_2 , як директор ТОВ «Колос», не мав жодного умислу на нанесення шкоди інтересам ТОВ «Колос», та, більш того, поліпшив становище вказаного товариства, збільшивши термін дії вказаного договору на 2 роки, тобто фактично збільшивши дохід ТОВ «Колос», яке є сільськогосподарським товаровиробником, основним активом та, відповідно, засобом отримання прибутку є земля, а збільшивши в додатковій угоді суму орендної плати за вказаним договором, лише зафіксував реальну суму орендної плати, яку ТОВ «Колос» сплачує громадянам за договорами оренди/суборенди земельних ділянок. Окрім цього, ОСОБА_2 повідомила, що очікуваний попередній розрахунок її витрат по даній справі складається із витрат на правничу допомогу у розмірі 30000 грн.
Представник позивача ТОВ «Колос» до судового засідання не з`явився, але через підсистему «Електронний суд» направив до суду заяву, в якій просить відкласти судове засідання з метою надання можливості прийняти в ньому участь новому представнику ТОВ «Колос» (попередній представник звільнився із займаної посади).
Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 в судовому засіданні просив відмовити ТОВ «Колос» у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та недоведеність. При цьому зазначив, що він, перебуваючи на посаді директора ТОВ «Колос», діяв виключно в інтересах Товариства, жодних збитків внаслідок укладення оспорюваної додаткової угоди ТОВ «Колос» не спричинено, а навпаки, поліпшено становище вказаного товариства. 
При вирішенні заяви представника ТОВ «Колос» про відкладення судового засідання суд враховує наступне.
Ухвалою суду від 27.03.2023 року у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13.06.2023 року на 11 год 00 хв.
У зв`язку з неявками та за клопотанням представника позивача – ТОВ «Колос» підготовче судове засідання було неодноразово відкладено, останній раз на 14.10.2024 року та цього дня постановлено ухвалу про призначення справи до судового розгляду на 28.04.2025 року на 11 год 30 хв. 
28.04.2025 року представник позивача – ТОВ «Колос» до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча повідомлявся про день слухання справи належним чином шляхом надіслання судової повістки в його електронний кабінет в ЄСІТС, у зв`язку з чим судове засідання було перенесено на 18.06.2025 року на 14 год 00 хв. 
18.06.2025 року представник ТОВ «Колос» до судового засідання не з`явився, але через підсистему «Електронний суд» направив до суду клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з тим, що у Товариства змінився представник (попередній представник звільнився з займаної посади), проте будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надав.
Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
Цивільний процесуальний обов`язок сторони – це належна поведінка сторони в цивільному судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.
Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.
Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, визначеною у постанові від 07.08.2019 року по справі № 910/11287/16.
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (пункт 1 частини третьої статті 223 ЦПК України).
В свою чергу, учасники справи зобов`язані демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, утриматися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Представник ТОВ «Колос» двічі належним чином сповіщався про дату, час і місце призначеного судового засідання, а наведені представником доводи в обґрунтування клопотання про відкладення судового засідання не підтверджені жодними доказами. При цьому суд враховує також те, що дана справа тривалий період часу перебуває на розгляді в суді та сторона позивача мала можливість у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, зокрема, викласти свої доводи щодо відзиву на позовну заяву у запереченні, яке направити через підсистему «Електронний суд», проте такими своїми процесуальними правами не скористалася.
За таких обставин, з метою забезпечення дотримання розумних строків розгляду справи, приймаючи до уваги те, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а нез`явлення в судове засіданні представника сторони по справі, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні, суд вважає, що проведення судового засідання у відсутності представника ТОВ «Колос» є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні.
Як висловився Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 року по справі № 361/8331/18, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та те, що сама по собі неможливість брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, суд керуючись вимогами ч. 1 ст. 223 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомленого про дату судового засідання представника ТОВ «Колос».
Приймаючи до уваги пояснення відповідачки ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява ТОВ «Колос» задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
В судовому засіданні установлено, що 22.04.2014 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,3373 га, у тому числі рілля 2,3373 га, яка знаходиться на території Граденицької сільської ради Біляївського району Одеської області, кадастровий номер земельної ділянки 5121082000:01:002:0442. Даний договір укладено строком на 49 років. 
Як зазначено у пункті 29 вказаного вище договору оренди землі, підписанням цього договору орендодавець надає орендарю згоду, зокрема, на те, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення.
10.07.2014 року між ОСОБА_1 (орендар) та ТОВ «Колос» в особі директора Разумова Віталія Вікторовича (суборендар) було укладено договір суборенди земельної ділянки, згідно з умовами якого орендар зобов`язується за плату передати суборендареві земельну ділянку у строкове платне володіння і користування без зміни цільового призначення, а суборендар зобов`язується прийняти і використовувати земельну ділянку відповідно до умов цього договору та вимог земельного законодавства. 
Відповідно до пунктів 1.2-1.5 договору суборенди земельної ділянки земельна ділянка, що передається в суборенду, знаходиться у володінні та користуванні орендаря у відповідності до договору оренди від 22.04.2014 року, укладеного між орендарем і ОСОБА_3 . 
Зазначена земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_3 , виділена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку, розташована на території Граденицької сільської ради Біляївського району Одеської області, кадастровий номер 5121082000:01:002:0442. Загальна площа земельної ділянки 2,3373 га. 
Категорія земель, до якої відноситься земельна ділянка, що є предметом цього договору: землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
Згідно з умовами пунктів 2.1-2.2 договору суборенди земельної ділянки термін суборенди складає 25 років з моменту прийняття об`єкту, що орендується, і державної реєстрації договору суборенди. У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється. 
За змістом пунктів 3.1, 3.3, 3.4 договору суборенди земельної ділянки орендна плата за рік складає 1400 грн. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням індексації. Орендна плата вноситься у такі строки: з 01 серпня по 30 листопада поточного року суборендар має право внести орендну плату наперед, в тому числі за весь час користування земельною ділянкою, тобто за 25 років. 
31.12.2021 року між орендарем ОСОБА_1 та суборендарем ТОВ «Колос» в особі директора ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до договору суборенди земельної ділянки № б/н від 10.07.2014 року, на підставі якої внесені зміни до договору суборенди земельної ділянки від 10.07.2014 року, кадастровий номер земельної ділянки 5121082000:01:002:0442, а саме: п. 2.1 договору викладено в наступній редакції: «термін суборенди складає 27 років з моменту прийняття об`єкту, що орендується, і державної реєстрації договору суборенди»; договір доповнено п. 2.1.2 наступної редакції: «Договір може бути розірваний в односторонньому порядку в разі не сплати суборендарем орендної плати за поточний рік в термін до першого грудня цього ж року»; п. 3.1. договору викладено в наступній редакції: «Орендна плата за рік складає 10 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, але не може бути меншою за вартість 1,1 (однієї цілої та однієї десятої) тони пшениці станом на перше жовтня поточного року за середніми цінами, що сформовані основам зерновими трейдерами Одеської області». Інші умови договору залишилися незмінними і обов`язковими для виконання сторонами. Дана додаткова угода є додатковою та невід`ємною складовою договору суборенди земельної ділянки № б/н від 10.07.2014 року.
Згідно з витягом № НВ-9906674072022 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 26.12.2022 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 5121082000:01:002:0442 складає 78794 грн 96 к. 
Відомості про укладання договору суборенди земельної ділянки від 10.07.2014 року та додаткової угоди до вказаного договору від 31.12.2021 року були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою № 318991178 від 27.12.2022 року. 
Як на підставу визнання недійсною додаткової угоди від 31.12.2021 року до договору суборенди земельної ділянки представник ТОВ «Колос» посилається на частину першу статті 232 та частину третю статті 238 ЦК України зазначивши, що оспорювану угоду підписав чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який на той час був директором Товариства, отже є підстави стверджувати, що ОСОБА_2 діяв всупереч інтересам ТОВ «Колос» та заподіяв збитки останньому. 
Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Згідно з частиною першою – третьою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. 
Частиною першою статті 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається та сторонами не оспорюється, що третя особа ОСОБА_2 перебував на посаді директора ТОВ «Колос» з 12.06.2001 року по 01.02.2022 року (згідно протоколів загальних зборів учасників ТОВ «Колос» від 12.06.2001 року про його призначення, та від 28.01.2022 року про його звільнення), та дійсно являється чоловіком відповідачки ОСОБА_1 , а тому ці обставини доказуванню не підлягають.
Таким чином, на момент укладення оспорюваної додаткової угоди від 31.12.2022 року до договору суборенди земельної ділянки від 10.07.2014 року ОСОБА_2 перебував на посаді директора ТОВ «Колос» та був повноважний на підписання всіх документів від імені ТОВ «Колос».
Згідно зі статутом ТОВ «Колос» директор Товариства (яким станом на 31.12.2021 року був ОСОБА_2 ) наділений повноваженнями, зокрема, на укладання та/або внесення змін до договорів оренди/суборенди земельних ділянок. 
Зважаючи на викладене вище судом установлено, що оспорювана додаткова угода до договору суборенди земельної ділянки укладена у письмовій формі, підписана повноважним представником (зі сторони ТОВ «Колос»), пройшла відповідну державну реєстрацію, а тому підстав для визнання її недійсною суд не вбачає.
Посилання представника позивача на родинний зв`язок між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд відхиляє як такі, що не можуть свідчити про будь-які порушення при укладанні додаткової угоди до договору суборенди земельної ділянки. 
Будь-яких доказів того, що ОСОБА_2 , уклавши оспорювану додаткову угоду до договору суборенди земельної ділянки, діяв всупереч інтересам ТОВ «Колос» та яким-небуть чином порушив права та інтереси останнього, суду не надано, як і не надано обґрунтованих заперечень на доводи ОСОБА_1 , викладені у відзиві на позовну заяву, про те, що ОСОБА_2 навпаки поліпшив становище Товариства, збільшивши його дохід, та лише зафіксував реальну суму орендної плати, яку ТОВ «Колос» сплачує громадянам за договорами оренди/суборенди земельних ділянок. 
За таких обставин посилання представника ТОВ «Колос», якими він обґрунтовує заявлені позовні вимоги є голослівними та ґрунтуються виключно на припущеннях.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем, відповідно до статей 12, 13, 77-81 ЦПК України, не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що під час укладення додаткової угоди до договору суборенди земельної ділянки ОСОБА_2 діяв всупереч інтересам ТОВ «Колос», між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існувала зловмисна домовленість, внаслідок чого ТОВ «Колос» була заподіяна шкода, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вважає за необхідне зазначити наступне. 
Відповідно до частини першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з платіжної інструкції № 28 від 13.02.2023 року, за подання позову позивач за сплатив судовий збір у розмірі 2684 грн. 
Отже вказані судові витрати, у зв`язку з відмовою у позові, слід залишити за ТОВ «Колос».
Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Колос» на її користь витрат на правовому допомогу у розмірі 23000 грн суд дійшов наступного.
Відповідно частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України, частина восьма якої передбачає, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву.
Слід зазначити, що процедура відшкодування витрат на правничу допомогу є ідентичною як для цивільного, так і для інших видів судочинства, з невеликими відмінностями. Водночас, процесуальні вимоги до доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу є тотожними для всіх видів судочинства. Зокрема, згідно з положеннями статей 137 ЦПК України, 126 ГПК України та 134 КАС України розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає розподілу між сторонами за результатом розгляду справи, визначається відповідно до умов договору про надання правничої допомоги та встановлюється на підставі наступних доказів: детального опису робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках надання правничої допомоги по певній справі; доказів вартості робіт (послуг) адвоката, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; детального опису витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги витрат адвоката; доказів здійснення витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постанові КАС ВС від 11.06.2020 по справі № 821/227/17, а також у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 по справі № 466/9758/16-ц та від 15.04.2020 по справі № 199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). Насамкінець варто зауважити, що чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката.
Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
З матеріалів справи вбачається, що 19.05.2023 року між адвокатом Боднар М.О. та ОСОБА_1 був укладений договір № 239/19-05-2023/0442 про надання правової допомоги, згідно з п. 1.1. якого клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах передбачених даним договором по супроводженню судової справи № 496/2132/23 в Біляївському районному суді Одеської області.
Пунктами 4.1., 4.3 договору встановлено, що отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару. Вартість правової допомоги складає 30000 грн та може змінюватись за додатковою угодою сторін по договору.
Відповідно до п. 5.1. договору договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до моменту фактичного виконання доручення або до моменту розірвання договору.
Крім того, до суду надано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВН № 1157549 від 13.06.2023 року, що підтверджує повноваження адвоката Боднара М.О. на представництво інтересів ОСОБА_1 у Біляївському районному суді Одеської області. 
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Боднаром М.О. надано детальний опис робіт (наданих послуг), відповідно до якого відповідачці надано наступні послуги: 19.05.2023 року – виїзд з м. Одеса до с. Троїцьке Одеського району Одеської області для аналізу позовної заяви з додатками, усна консультація адвоката з приводу предмету спору та напрацювання позиції відповідача по справі – 3000 грн – 3 години; 22.05.2023 року – підготовка проекту відзиву на позовну заяву та визначення переліку необхідних додаткових доказів по справі – 7000 грн – 5 годин; 22.05.2023 року – підготовка проекту клопотання про витребування доказів у справі – 2000 грн – 2 години; 25.05.2023 року – виїзд з м. Одеса до с. Троїцьке Одеського району Одеської області для погодження, підписання та направлення позивачу, третій особі та суду відзиву на позовну заяву з додатками та клопотання про витребування доказів – 3000 грн – 3 години; 13.06.2023 року – підготовка та направлення до суду заяви про проведення судового засідання без участі відповідача та її представника – 2000 грн – 2 години; 28.11.2023 року – підготовка та направлення до суду заяви з додатковими доказами та пояснення по справі – 2000 грн – 1 година; 20.03.2024 року – підготовка та направлення до суду заяви про проведення судового засідання без участі відповідача та її представника з наданням письмових пояснень по справі – 2000 грн – 2 години; 10.06.2024 року – підготовка та направлення до суду заяви про проведення судового засідання без участі відповідачки та її представника з наданням письмових пояснень по справі – 2000 грн – 2 години. Таким чином, адвокатом по справі № 496/2132/23 було надано клієнту послуг з правової допомоги на суму 23000 грн.
Згідно з актом про прийняття-передачі наданих послуг від 11.10.2024 року адвокат Боднар М.О. з 19.05.2023 року по 11.10.2024 року надав Разумовій В.М. перелічені вище юридичні послуги по супроводженню справи № 496/2132/23 в Біляївському районному суді Одеської області відповідно до договору № 239/19-05-2023/0442 про надання правничої допомоги від 19.05.2023 року, а ОСОБА_1 прийняла надані послуги. Загальна вартість наданих адвокатом послуг становить 23000 грн. Жодних претензій по якості, повноті, строках та обсягу в цілому послуг ОСОБА_1 до адвоката не має.
11.10.2024 року ОСОБА_1 сплатила адвокату Боднару М.О. грошові кошти у розмірі 23000 грн, що підтверджується квитанцією про прийняття коштів. 
Відповідно до частин першої, четвертої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Матеріали справи не містять клопотання представника позивача про зменшення витрат на правничу допомогу адвоката у зв`язку із неспівмірністю, які підлягають розподілу між сторонами.
Водночас, проаналізувавши надані адвокатом Боднаром М.О. докази на підтвердження понесення відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу, а також врахувавши правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, суд дійшов висновку, що вартість деяких видів робіт є необґрунтовано завищеною з огляду на таке.
Матеріалами справи підтверджено, що справа з підстав розгляду спору по суті перебувала у провадженні суду з березня 2023 року по червень 2025 року, під час якого представником відповідачки у справі подавалися процесуальні документи, зокрема, відзив на позовну заяву, клопотання про витребування письмових доказів, заяви про розгляд справи без участі сторони відповідача.
Разом з тим, суд бере до уваги, що представник відповідачки у жодному судовому засіданні участі не брав, обсяг надання правової допомоги обмежений складанням вказаних вище процесуальних документів.
Суд вважає, що витрачений адвокатом Боднаром М.О. час на складання трьох майже однакових заяв про розгляд справи без участі сторони відповідачки, очевидно не вимагало від адвоката істотних витрат часу та надмірних зусиль, а тому є завищеним і підлягає зменшенню. 
Стосовно зазначених в акті прийняття-передачі наданих послуг від 11.10.2024 року послуг «22-25.05.2023 року - підготовка проекту клопотання про витребування доказів у справі – 2000 грн – 2 години; виїзд з м. Одеса до с. Троїцьке та м. Біляївка для погодження, підписання та направлення позивачу, третій особі, суду, зокрема, клопотання про витребування доказів у справі» – 3 тисячі – 3 години, то суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи ОСОБА_1 в травні 2023 року зверталась до суду із клопотанням про витребування письмових доказів у справі. Разом з тим, ухвалою суду від 13.06.2023 року ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про витребування письмових доказів було відмовлено.
Окрім того, адвокатом Боднаром М.О. не наведено обґрунтування неможливості визначитись з остаточним змістом відзиву на позовну заяву та переліком необхідних додаткових доказів по справі з урахуванням надання ним трьох годинної усної консультації з приводу предмета спору та напрацювання позиції відповідача по справі та п`яти годинної підготовки адвокатом проекту відзиву на позовну заяву і наявності дійсної потреби витрачати ще додатково три години для узгодження з клієнтом остаточного змісту відзиву на позовну заяву та направлення його учасникам справи засобами поштового зв`язку саме з с. Троїцьке Одеського району Одеської області. При цьому, як вбачається накладної на поштовому конверті, наявному в матеріалах справи, відзив на позовну заяву із доданими до нього документами було подано засобами поштового зв`язку особисто ОСОБА_1 . 
Враховуючи наведене, заявлені адвокатом вимоги з оплати наданих послуг на надання усної консультації та підготовки відзиву на позовну заяву і подачі його до суду в обсязі 11 годин не є співмірними зі складністю справи і не можуть бути відшкодовані у тому обсязі, який заявлено представником відповідачки.
Оскільки суд дійшов висновку про неспівмірність заявлених представником відповідачки витрат на професійну правничу допомогу із виконаною роботою адвоката, обрахована стороною відповідача вартість наданих адвокатом послуг підлягає зменшенню.
Вирішуючи питання про стягнення з ТОВ «Колос» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 23000 грн, суд провів належну правову оцінку наданих на підтвердження таких витрат доказів у їх сукупності, врахував визначений договором розмір гонорару, оцінив обсяг наданих послуг та їх реальність, а також співмірність вартості послуг та дійшов висновку про наявність підстав для часткового відшкодування на користь відповідачки судових витрат на правову допомогу у розмірі 7000 грн.
У постанові Верховного Суду від 12.04.2023 року у справі № 127/9918/14-ц вказано, що відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Слід зазначити, що при зменшенні витрат на правову допомогу також враховується: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах певної або всіх судових інстанцій; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги та інші обставини. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 910/20852/20.
За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Колос» на її користь витрат на правовому допомогу та зменшення таких витрат з 23000 грн до 7000 грн, які можна вважати необхідними і неминучими для відповідачки, яка була змушена залучити адвоката для надання їй професійної правничої допомоги. 
Керуючись ст. ст. 611-612, 629, 759, 762 ЦК України, ст. ст. 8, 21, 24 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:
Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Колос» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 про визнання недійсною додаткової угоди.
Заяву ОСОБА_1 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Колос» витрат на професійну правову допомогу – задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Колос» (ЄДРПОУ 24775415, юридична адреса: 67640, Одеська область, Одеський район, с. Градениці, вул. Центральна, буд. 87) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7000 грн. 
В іншій частині заяву ОСОБА_1 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Колос» витрат на професійну правову допомогу – залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.
Повний текст рішення складено 27.06.2025 року.

Суддя Л.О. Пендюра