ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/3794/24 Головуючий суддя І інстанції Єрмоленко В. Б.
Провадження № 22-ц/818/296/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бурми Юрія Миколайовича на рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 18 листопада 2024 року у справі № 642/3794/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №211025-004 від 25.10.2021 за період з 25.10.2021 по 29.04.2024 у розмірі 57 706,21 грн та сплаченого судового збору у сумі 2 422,40 грн, а також витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 25.10.2021 між ТОВ «Кредитсервіс» та відповідачкою ОСОБА_1 укладено кредитний договір №211025-004, який підписано одноразовим електронним підписом.
За умовами кредитного договору клієнту було надано кредит у сумі 28 000,00 грн. Разові проценти (одноразова комісія за видачу кредиту у розмірі 7,5 %, яка становить 2 100 грн) стягуються із суми кредиту у день перерахування кредиту на банківський рахунок позичальника. Позичальник має зробити 18 щомісячних платежів, які необхідно вносити щомісячно до 25 числа відповідного місяця включно. На банківський рахунок позичальника було перераховано кредитні кошти у розмірі 25 900,00 грн із урахуванням стягнутої одноразової комісії за видачу кредиту, яка визначена кредитним договором, у розмірі 2 100,00 грн. 
Як зазначено позивачем, ОСОБА_1 зобов`язання за договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 29.04.2024 заборгованість відповідача перед позивачем становить 57 706,21 грн, яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту – 25 221,47 грн; простроченої заборгованості за процентами – 32 484,74 грн, що стало підставою звернення до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 18 листопада 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитсервіс» суму заборгованості за кредитним договором №211025-004 від 25.10.2021 у розмірі 57 706,21 грн, яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту – 25 221,47 грн; простроченої заборгованості за процентами – 32 484,74 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитсервіс» суму сплаченого судового збору у розмірі 2 422,40 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн, а всього 5 422,40 грн.
В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник відповідачки подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 18 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитсервіс».
Перш за все представник відповідачки наголошує, що ОСОБА_1 не була обізнана про судовий розгляд у цій справі, оскільки суд першої інстанції не повідомив її про дату, час та місце такого розгляду.
Разом з цим апеляційна скарга мотивована тим, що позовна заява не містить усіх обставин та доказів, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Зокрема, кредитний договір укладено в електронній формі та не містить підпису позичальника, а доказів зарахування кредитних коштів саме на банківський рахунок (картку), що належить ОСОБА_1 , позивач не надав.
Крім того, апелянт зазначає, що до позовної заяви додано лише розрахунок заборгованості без прив`язки до конкретних банківських рахунків позивача та відповідачки. Позивач не надав виписки про рух коштів з рахунку юридичної особи, яка здійснювала перерахування коштів відповідачці, із зазначенням дат операцій, сум нарахування та погашення заборгованості. Відтак із наданого розрахунку неможливо встановити рахунок, з якого були перераховані кошти, а тому вимоги про їх стягнення є необґрунтованими.
Також апелянт наголошує, що наданий позивачем розрахунок не є належним доказом, оскільки такий документ може бути самостійно сформований будь-якою особою без підтвердження первинними бухгалтерськими чи банківськими документами.
Також апелянт просить врахувати сплив строку позовної давності та зазначає, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, у зв`язку з чим вони є документально не підтвердженими та безпідставними.
Крім того, надані Умови та Правила надання кредиту без підтвердження того, що саме з ними була ознайомлена відповідачка під час підписання заяви позичальника, не можуть вважатися належним доказом у справі.
Позивачем також не подано документів, передбачених ст.ст.41, 49 Закону України «Про платіжні послуги» та ст.13 Закону України «Про електронну комерцію», які б підтверджували зарахування кредитних коштів на рахунок відповідачки та завершення відповідного переказу.
Судові витрати відповідачки у апеляційному суді складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 2 906,20 грн.

Крім того, представник відповідачки подав клопотання про долучення доказів, у якій просив визнати поважними причини неподання відповідачкою довідки від 08.10.2025 №F40E7P0HOQVJVN35 з АТ КБ «ПриватБанк» та долучити її до справи.
Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки платіжній інструкції №2319 від 25.10.2021, яка була надана позивачем, а саме суд повинен був перевірити, чи був у відповідачки у справі відкритий відповідний рахунок в АТ КБ «ПриватБанк».
Пояснює, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою підтвердження або спростовування вказаної інформації. Так, відповідно до довідки від 08.10.2025 №F40E7P0HOQVJVN35, ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не мала картки № НОМЕР_2 в АТ КБ «ПриватБанк».
Просить врахувати, що відповідачка з об`єктивних та незалежних від неї причин не мала можливості подати разом з апеляційною скаргою відповідну довідку, оскільки зазначений документ виготовлявся та надавався АТ КБ «ПриватБанк». Після отримання цієї інформації суд було невідкладно повідомлено.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України, дослідивши матеріали справи й перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга – частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між позивачем та відповідачкою було укладено кредитний договір №211025-004 від 25.10.2021, який підписано одноразовим електронним підписом, з умовами якого відповідачка ознайомилася та погодилася.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, тому позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитсервіс» заборгованості за кредитним договором у розмірі 57 706,21 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Крім того, суд зазначив, що витрати на підготовку та подання позовної заяви у розмірі 7 000,00 грн є завищеними та не відповідають характеру наданих послуг, у зв`язку з чим зменшив їх до 3 000,00 грн.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що представник відповідачки у своїй апеляційній скарзі зазначає про порушення норм процесуального права, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не була обізнана про судовий розгляд у цій справі, оскільки суд першої інстанції не повідомив її про дату, час та місце такого розгляду.

Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та, у визначених законом випадках, – на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набула чинності для України 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене справедливими судовими процедурами.

У зв`язку з цим розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін – одному зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Згідно з ч.2 ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.

Частиною 5 ст.128 ЦПК України передбачено, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення – завчасно.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Згідно з ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Доводи скарги про те, що суд належним чином не повідомив відповідачку про розгляд цієї справи знайшли своє підтвердження.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 09 вересня 2024 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі, визначено проводити розгляд справи без виклику сторін.

Відповідачці було встановлено строк для подання відзиву, який має відповідати вимогам ст.178 ЦПК України, – 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

Згідно з відповіддю №670855 від 01.07.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.71).

Як вбачається з матеріалів справи, поштова кореспонденція, а саме копія ухвали про відкриття провадження, була направлена відповідачці за вказаною адресою реєстрації (а.с.90).

Згідно з відміткою на поштовому конверті, відправлення повернулося до суду з відміткою «за закінченням строку зберігання» (а.с.94-95).

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року, справа №752/11896/17).

Таким чином, матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідачки про розгляд справи.

У такому випадку колегія суддів вважає доведеними доводи скарги про те, що відповідачка не отримувала від суду першої інстанції повідомлень про розгляд справи, у зв`язку з чим не була належним чином повідомлена про її розгляд судом першої інстанції.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, не врахувавши положення частини шостої статті 272 ЦПК України щодо порядку повідомлення відповідача про розгляд справи та надсилання відповідних процесуальних документів, всупереч положенням статей 2, 12 ЦПК України не забезпечив виконання основного завдання цивільного судочинства та належний доступ відповідача до правосуддя, у зв`язку з чим це право підлягає поновленню в суді апеляційної інстанції, зокрема шляхом скасування рішення суду з передбачених пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України безумовних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає, що воно підлягає скасуванню на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України. З урахуванням повноважень суду апеляційної інстанції колегія суддів переходить до перевірки доводів апеляційної скарги по суті заявлених позовних вимог та заперечень сторін і ухвалення нового рішення у справі.

Так, у апеляційній скарзі містяться доводи щодо пропуску позивачем строку позовної давності, які підлягають перевірці судом апеляційної інстанції як такі, що мають значення для правильного вирішення спору по суті.

Згідно зі ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). 

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки кінцевий строк виконання зобов`язань за кредитним договором настав 25.04.2023 (з урахуванням строку дії кредитного договору – 547 днів), перебіг позовної давності щодо заявлених вимог розпочався з 26.04.2023. При цьому позивач звернувся до позивача з вимогою про стягнення заборгованості 10.05.2024, а до суду 28.06.2024, тобто в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Крім того, відповідно до п.19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, введеного Законом України №2120-ІХ від 15.03.2022, у період дії воєнного стану строки позовної давності, визначені статтями 257-259 ЦК України, продовжуються на строк дії такого стану. Оскільки воєнний стан в Україні введено з 24.02.2022 та на час розгляду справи він продовжує діяти, строк позовної давності у даному випадку не сплив.

Враховуючи викладене, позивачем не було пропущено строк звернення до суду з позовною заявою.

При ухваленні нового судового рішення по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що 25.10.2021 між ТОВ «Кредитсервіс» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання кредиту №211025-004 (а.с.20-22). За умовами Договору відповідачці надано кредит у сумі 28 000,00 грн, з відсотковою ставкою в місяць від початкової суми кредиту – 8,5 %, зі сплатою одноразової комісії у розмірі 7,5 % – 2 100,00 грн. Позичальник має зробити 18 щомісячних платежів, які необхідно вносити щомісячно до 25 числа відповідного місяця включно. Сума щомісячного платежу становить 3 935,56 грн, яка включає в себе погашення тіла кредиту та сплату відсотків. Строк дії Договору – 547 днів (18 місяців), до 25.04.2023.
ОСОБА_1 також підписано Паспорт споживчого кредиту (а.с.24 зв.-25), яким передбачено, що метою отримання кредиту є споживчі цілі, Графік платежів за Договором №211025-004 від 25.10.2021 (а.с.22 зв.-23), Орієнтовний Графік платежів за Договором №211025-004 від 25.10.2021 при застосуванні акційних умов (а.с.23 зв.-24).
Договір, Паспорт споживчого кредиту та Графіки платежів підписано відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором А39021.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Матеріали справи свідчать про те, що у даному випадку кредитний договір був укладений в електронній формі.
Порядок укладення договорів в електронній формі регламентується також Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».
Зокрема, у ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Згідно із п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, який надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12 ч.1 ст.3 Закону).
Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону).
Згідно із ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч.12 ст.11 Закону).
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, яким чином підписуються угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вищевказаного законодавства вбачається, що укладення договорів в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи (ч.13 ст.11 Закону).
Таким чином, ОСОБА_1 , уклавши кредитний договір №211025-004 від 25.10.2021 в електронній формі шляхом підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором – А39021, погодилася з умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту. Відтак укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки, а тому цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Електронний підпис, призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, та накладається за допомогою особистого ключа і перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Оскільки кредитний договір укладений шляхом накладення електронного підпису відповідачки, який ідентифікує її особу, він вважається укладеним.
При цьому колегія суддів зазначає, що кредитний договір №211025-004 від 25.10.2021 був підписаний зі сторони відповідачки з використанням одноразового ідентифікатора – А39021, оскільки такі обставини відповідають матеріалам справи, зокрема підтверджуються доказом – Довідкою про ідентифікацію, долученою позивачем до позовної заяви (а.с.33).
Відповідачка чи її представник не надали суду доказів щодо спростування зазначеного доказу.
Згідно з абзацом 2 частини 2 статті 639 ЦК України, договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження його згоди з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Без отримання листа на електронну пошту чи SMS-повідомлення, без входу на вебсайт товариства за допомогою логіна та пароля особистого кабінету або без обміну електронними документами (офертою та акцептом) укласти договір між позичальником і кредитором в електронній формі неможливо. У цьому полягає особливість укладення договору в електронній формі.
Відповідно до принципу змагальності, позивач має довести, що зазначені події (обставини) дійсно мали місце у відповідній послідовності та порядку, як це зазначено ним у позовній заяві. Лише після доведення факту укладення договору у відповідача виникає обов`язок спростування цих обставин.
Так, відповідно до ст.100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Таким чином, кредитний договір був укладений на сайті позикодавця та підписаний відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором – А39021, отриманим 25.10.2021 о 14:16:22 у SMS-повідомленні на номер її мобільного телефону НОМЕР_3 .
Без отримання SMS-повідомлення та без здійснення входу на сайт товариства зазначений кредитний договір між ТОВ «Кредитсервіс» та ОСОБА_1 не був би укладений.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19; від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19; від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20; від 02 листопада 2021 року у справі №243/6552/20, які відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Отже, відповідно до вимог ч.6, ч.8 ст.11 та ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» колегія суддів вважає доведеним факт того, що відповідачка ознайомилася та погодилася з умовами кредитного договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов щодо суми кредиту, строків кредитування, сплати відсотків за користування кредитом, розміру і типу процентних ставок та уклали в належній формі кредитний договір.
Відтак позивач, відповідно до покладеного на нього процесуального обов`язку доказування, надав належні та допустимі докази, які підтверджують, що між сторонами було узгоджено використання позичальником відповідного одноразового ідентифікатора як його підпису у порядку та формі, передбачених законом.
У зв`язку з цим посилання представника відповідачки на те, що матеріали справи не містять жодних підтверджень того, що кредитний договір був укладений сторонами в порядку, передбаченому законом, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки спростовуються наведеними обставинами та дослідженими доказами.
На виконання умов кредитного договору ТОВ «Кредитсервіс» перерахувало ОСОБА_1 на її картковий рахунок 25 900,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №2319 від 25.10.2021 (а.с.38).
Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 (провадження №61-517св18) про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк зобов`язаний довести отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, установлених договором, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до зазначеної норми Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п.62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або надсилання клієнту.

Відтак виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, що може бути доказом і який суд має оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів щодо реального виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі №426/4264/19.

З наданого позивачем платіжного документу, відповідно до обов`язкових у таких випадках стандартів бухгалтерського обліку, можна встановити, що даний переказ стосується саме відповідачки та був здійснений на виконання умов зазначеного Договору. Зокрема, зазначена платіжна інструкція містить всю необхідну інформацію про отримувача, яка б давала можливість ідентифікувати особу як позичальника, а також усі необхідні реквізити, які свідчать про те, що кредитні кошти були надані ТОВ «Кредитсервіс» та отримані ОСОБА_1 .

Крім того, з платіжного документу вбачається, що кошти у розмірі 25 900,00 грн були перераховані відповідачці на рахунок, вказаний у кредитному договорі (UA353052990000026206671486225).

Відповідно до приписів пункту 6 розділу І Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 за №163 (далі за текстом - Інструкція №163), платіжна інструкція - розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції; платіжна операція - будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього; платник - особа, з рахунку якої ініціюється платіжна операція на підставі платіжної інструкції; сума платіжної операції - відповідна сума коштів, яка в результаті виконання платіжної операції повинна бути зарахована на рахунок отримувача або видана отримувачу в готівковій формі.

Суд також враховує положення пункту 37 розділу ІІ Інструкції №163 (зі змінами) про те, що платіжна інструкція, оформлена платником в електронній або паперовій формі, повинна містити такі обов`язкові реквізити: 1) дату складання і номер; 2) унікальний ідентифікатор платника або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; 3) найменування надавача платіжних послуг платника; 4) суму цифрами та словами; 5) призначення платежу; 6) підпис(и) платника; 7) унікальний ідентифікатор отримувача або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; 8) найменування надавача платіжних послуг отримувача. 

Вказівки щодо особливостей заповнення реквізитів платіжної інструкції, оформленої в паперовій або електронній формі (додаток до Інструкції №163 (пункт 10 розділу I)), передбачають наявність такої інформації у платіжних інструкціях, зокрема: платіжна інструкція засвідчується підписами [власноручним(ими)/електронним(ими)] уповноваженого працівника надавача платіжних послуг, який оформив платіжну інструкцію, та працівника, на якого покладено функції контролера. У разі перерахування коштів на рахунки отримувачів (фізичних та юридичних осіб), які відкриті в іншого надавача платіжних послуг, платіжна інструкція засвідчується підписом(ами) [власноручним(ими)/електронним(ими)] уповноваженого(их) працівника(ів) надавача платіжних послуг, визначеного(их) внутрішніми документами надавача платіжних послуг (п.19 Інструкції №163).

Враховуючи те, що наданий позивачем платіжний документ №2319 від 25.10.2021 містить вказані реквізити, зокрема відмітку АТ «КОМІНБАНК» про здійснення операції 25.10.2021 та іншу інформацію, яка передбачена згаданою Інструкцією №163, то він відповідає вказаним вимогам законодавства, а тому колегія суддів вважає, що доводи апелянта щодо відсутності в матеріалах справи належних та достатніх доказів, які підтверджували б переказ кредитних коштів відповідачці, є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Таким чином, наданий позивачем платіжний документ є належним і достатнім доказом на підтвердження здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів ОСОБА_1 ; зазначена в ньому інформація відповідає вимогам бухгалтерського обліку. Отже, наданий доказ є первинним бухгалтерським документом, який фіксує здійснення платежу та є необхідним для підтвердження таких юридичних фактів.
Посилання представника відповідачки на те, що саме суд повинен був перевірити наявність чи відсутність у відповідачки відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» рахунку, на який, за твердженням позивача, були перераховані кредитні кошти, колегія суддів відхиляє.
Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обов`язок доказування обставин укладення кредитного договору та факту перерахування кредитних коштів покладається на позивача, який на підтвердження зазначених обставин надав відповідні докази.
Водночас суд не є суб`єктом збирання доказів та не може підміняти собою сторону у виконанні її процесуального обов`язку щодо доказування. Повноваження суду щодо витребування доказів не звільняють учасників справи від обов`язку подавати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень та реалізуються лише у випадках і порядку, передбачених цивільним процесуальним законодавством.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що наявні в матеріалах справи та досліджені судом докази є достатніми, належними й допустимими для висновку про укладення між сторонами кредитного договору, виконання позивачем свого обов`язку щодо надання кредитних коштів та виникнення у відповідачки зобов`язань за таким договором.
Щодо розміру заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до розділу «Умови кредиту», сума кредиту становить 28 000,00 грн, строк, на який надається кредит – 547 днів, відсоткова ставка на місяць від початкової суми кредиту становить 8,5 % (2 380,00 грн), орієнтована реальна річна процентна ставка дорівнює 365,65 %, сума одноразової комісії за видачу кредиту від початкової суми кредиту становить 7,5 %, що становить 2 100,00 грн. Сума щомісячного платежу – 3 935,56 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту – 70 839,83 грн.
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором №211025-004 від 25.10.2021, за період з 25.10.2021 по 25.04.2023 (в межах дії строку Договору) борг відповідачки перед позивачем становить 57 706,21 грн і складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту – 25 221,47 грн; простроченої заборгованості за процентами – 32 484,74 грн. На погашення заборгованості за кредитом відповідачкою було сплачено платежами від 25.11.2021, 24.12.2021 і 25.01.2022 у загальній сумі 11 806,68 грн, з яких: 2778,53 грн – на тіло кредиту; 9 028,15 грн – на відсотки за користування кредитом (а.с.39).
Крім того, зі змісту зазначеного розрахунку вбачається, що ТОВ «Кредитсервіс» здійснювало нарахування процентів за користування кредитом в період з 25.10.2021 по 25.04.2023, тобто в межах обумовленого Договором строку. Загальна сума нарахованих у визначений період кредитором процентів становить 41 512,89 грн.
Враховуючи, що відповідачкою здійснювалося часткове погашення заборгованості за кредитом, а саме на суму 11 806,68 грн, з яких: 2 778,53 грн – було розподілено кредитором на сплату заборгованості за тілом кредиту; 9 028,15 грн – на відсотки за користування кредитом, то залишок простроченої заборгованості за процентами становить 32 484,74 грн (41 512,89 - 9 028,15); залишок простроченої заборгованості за тілом кредиту становить 25 221,47 грн (28 000,00 – 2 778,53), що і є сумою, заявленою позивачем до стягнення.
Проте колегія суддів зауважує, що відповідно до розрахунку заборгованості вбачається, що кредитором також була нарахована комісія за надання кредиту в розмірі 2100,00 грн. Крім того, зі змісту платіжної інструкції кредитового переказу коштів №2319 від 25.10.2021 вбачається що відповідачка фактично отримала 25 900,00 грн, тобто вже зі сплаченою комісією в розмірі 2 100,00 грн.
Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ч.5 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Згідно зі ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.
Частиною третьою вищезазначеної статті передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної з банком особи як обов`язкової умови надання банківських послуг.
Згідно з ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Отже, виходячи з принципів справедливості та добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялися та які банком фактично не надавалися, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-2071цс16, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб. Тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій чи інших платежів за дії, відмінні від надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а відповідні умови договору споживчого кредиту є нікчемними та не потребують визнання недійсними.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку, викладеному у постанові від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15 (провадження №61-8862сво18), зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, а виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.
Оскільки надання кредиту є обов`язком банку за кредитним договором, така дія, як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом, не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту фактично є наданням кредиту позичальнику, а така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам виключно самого банку та здійснюється під час виконання прав і обов`язків за кредитним договором. Отже, такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Колегія суддів звертає увагу на те, що умови договору щодо сплати позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює у власних інтересах, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, а за своєю природою є дискримінаційними та такими, що суперечать моральним засадам суспільства.
Відтак, колегія суддів вважає за необхідне зарахувати сплачену відповідачкою комісію в розмірі 2 100,00 грн в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, зменшивши його до 23 121,47 грн, які підлягають стягненню з відповідачки.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі №640/14229/15 (провадження №61-16739св20), від 21 квітня 2021 року в справі №677/1535/15 (провадження №61-19356св19), від 15 грудня 2021 року в справі №209/789/15 (провадження №61-16561св20), від 21 липня 2021 року в справі №751/4015/15 (провадження №61-8543св20).
Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем доведено суму заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №211025-004 від 25.10.2021 у загальному розмірі 55 606,21 грн, з огляду на погоджені сторонами умови кредитування, з урахуванням тіла кредиту, розміру відсоткової ставки та періоду кредитування.
Позивачем було направлено на адресу відповідачки досудову вимогу про існуючий борг перед ТОВ «Кредитсервіс» у сумі 57 706,21 грн (а.с.36), про даних про те, що відповідачка у добровільному порядку повністю погасила нараховану заборгованість за кредитним договором, матеріали справи не містять.
Крім того, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення клопотання представника відповідачки про долучення до матеріалів справи довідки банку від 08.10.2025 №F40E7P0HOQVJVN35 з АТ КБ «ПриватБанк».
Відповідно до положень статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами. При цьому прийняття нових доказів допускається лише у виняткових випадках за умови надання учасником справи належного обґрунтування неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Подана представником довідка сформована 08 жовтня 2025 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, а відтак є новим доказом, який не досліджувався судом першої інстанції.
Разом із тим зі змісту зазначеної довідки неможливо встановити, за який саме період надано відповідну інформацію, які конкретно обставини вона підтверджує чи спростовує, а також чи стосуються відображені в ній відомості обставин, що існували на момент виникнення спірних правовідносин та розгляду справи судом першої інстанції, чи обставин, які виникли після ухвалення оскаржуваного рішення.
За таких обставин колегія суддів позбавлена можливості встановити належність та доказове значення зазначеного документа для правильного вирішення спору в межах предмета доказування у цій справі.
Крім того, у разі якщо відомості, викладені у довідці, на думку відповідачки, свідчать про наявність істотних для справи обставин, які не були встановлені судом під час її розгляду, питання щодо їх правового значення може вирішуватися під час перегляду справи за нововиявленими обставинами.
З огляду на викладене підстав для задоволення клопотання про долучення до матеріалів справи зазначеної довідки.
Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з безумовної підстави, передбаченої п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, як було зазначено вище, у зв`язку з чим колегія суддів ухвалює нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог з урахуванням вищевикладеного.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ТОВ «Кредитсервіс» задоволено на 96,36 %, а вимоги апеляційної скарги представника відповідачки задоволено частково на 3,64 %, судовий збір підлягає стягненню за подання позову з відповідачки у розмірі 2 334,22 грн (2 422,40 грн ? 96,36 %), а за подання апеляційної скарги з позивача – у розмірі 105,79 грн (2 906,20 грн ? 3,64 %), у зв`язку з чим після проведення взаємозарахунку судових витрат з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню різниця у розмірі 2 228,43 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За змістом статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 2, 3 та 4 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншої правничої допомоги, пов`язаної зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу ТОВ «Кредитсервіс» у додатках до позову надано: Договір №25-01/2023 від 25.01.2023 про надання правової допомоги (а.с.41-43), у п.4.1 якого сторони визначили, що розмір винагороди становить 7000,00 грн – за підготовку та направлення позовної заяви або апеляційної, або касаційної скарги. В Акті приймання-передачі справ на надання правової допомоги (Додаток №2 до Договору №25-01/2023 від 25.01.2023 про надання правової допомоги, а.с.46) зазначено, що формою правової допомоги є «представництво прав та захист законних інтересів клієнта в суді». Сплата коштів підтверджується платіжною інструкцією №1567 від 05.01.2024 про оплату правничої допомоги згідно з Актом №3 від 04.01.2024 за Договором №25-01/2023 від 25.01.2023 про надання правової допомоги у розмірі 7 000,00 грн (а.с.40).
Відповідно Акта №3 від 04.01.2024 приймання-передачі наданої правової допомоги за Договором про надання правової допомоги №25-01/2023 від 25.01.2023 (а.с.47), заявлена до стягнення сума 7 000,00 грн справляється за підготовку та направлення/подачу позовної заяви або апеляційної скарги, або касаційної скарги.
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, а також стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. 
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. 
Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. 
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу та мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи й усіх обставин, що мають значення.
При цьому колегія суддів відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховує наступні правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які були висловлені у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 (провадження №14-50цс24):
«139. У розумінні умов частин четвертої – шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
140. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21.
141. Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку
з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
142. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, справа №922/1964/21.
143. У постановах від 19 лютого 2022 року №755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
144. Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
145. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення».
Слід зазначити, що під час розгляду справи відповідачкою не було заявлено клопотання про зменшення судових витрат.
Разом із цим, дослідивши заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, та застосувавши наведені вище критерії розумності розміру заявлених до відшкодування витрат на оплату послуг адвоката, їх необхідності та співмірності зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами) й обсягом наданих послуг, а також врахувавши характер спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що витрати на підготовку та подання позовної заяви у сумі 7 000,00 грн є завищеними та не відповідають характеру наданих послуг.
Так, матеріали справи не містять значного обсягу документів, на дослідження та збирання яких адвокат мав би витратити істотний час. Крім того, зазначений спір для кваліфікованого юриста є справою незначної складності, судова практика у спорах цієї категорії є сталою, а спірні правовідносини не потребують застосування значної кількості нормативно-правових актів.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що заява про стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню, а тому з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.3 ч.3 ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бурми Юрія Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 18 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» ( адреса місцезнаходження: 01133, м.Київ, вул.Коновальця Євгена, буд.36-Д, ЄДРПОУ 41125531) заборгованість за кредитним договором №211025-004 від 25.10.2021 у розмірі 55 606  (п`ятдесят п`ять тисяч шістсот шість) грн 21 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 228 (дві тисячі двісті двадцять вісім) грн 43 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції, у розмірі 3 000 (три тисячі) грн 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 02 червня 2026 року.
Головуючий  В.Б. Яцина.

Судді  О.В. Маміна

Ю.М. Мальований.