ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/25154/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області в особі Державної служби України з безпеки на транспорті від 17.12.2025 №ОПШ024599 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що є власником транспортного засобу та 25.11.2025 здійснював перевезення придбаного ним за власний кошт і для власних потреб вантажу (жому сирого), а тому в спірних правовідносинах не є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт». Зазначає, що не зареєстрований як фізична особа - підприємець та не надавав послуг з перевезення вантажу на договірних умовах із замовником за плату. Уважає, що виняток щодо обов`язку мати товарно-транспортну накладну поширюється на фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб; поряд з тим, до особи, яка не має статусу автомобільного перевізника, не можуть бути застосовані положення ст.60 цього Закону. Вказує також, що під час перевірки водій надав посадовим особам оригінал фіскального чеку від 25.11.2025 та штрих-код електронної товарно-транспортної накладної. Вважаючи у зв`язку із цим свої права та інтереси порушеними та такими, що потребують захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити повністю.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що під час рейдової перевірки 25.11.2025 транспортного засобу, яким здійснювалися внутрішні перевезення вантажу, водій не надав посадовим особам належним чином оформленої товарно-транспортної накладної, чим порушено ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та п.11.1, 11.2, 11.5 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні. Зазначає, що документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є, зокрема, документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, проте контролюючому органу не надано ні договору найму (оренди) транспортного засобу, ні акту приймання-передачі, ні акту надання послуг, ні доказів оплати, як і доказів нездійснення позивачем підприємницької діяльності. Зазначає також, що процедуру розгляду справи дотримано, постанову винесено правомірно. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій викладено пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення. Позивач наголошує, що перевезення здійснювалося ним як фізичною особою для власних побутових потреб, він не є суб`єктом господарювання, а застосування до нього норм, що регулюють діяльність автомобільних перевізників, є помилковим. Крім того, під час перевірки водій надав оригінал фіскального чеку та штрих-код електронної товарно-транспортної накладної.
Від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач підтримав раніше викладену позицію та зазначив, що у разі використання електронної товарно-транспортної накладної замовник (вантажовідправник) друкує, підписує і надає водію в одному примірнику паперову копію такої накладної для пред`явлення особам, уповноваженим здійснювати контроль. Проте вказує, що належним чином оформленої товарно-транспортної накладної водій не надав, а в матеріалах справи про порушення та судової справи відсутні докази нездійснення позивачем підприємницької діяльності.
Ухвалою суду від 29.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Позивач, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), є власником транспортного засобу - спеціалізованого вантажного сідлового тягача MAN TGX 18.400, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , а також транспортного засобу - спеціалізованого напівпричепа MEGA MNW, реєстраційний номер НОМЕР_5 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 .
Позивач не зареєстрований як фізична особа - підприємець.
24.11.2025 на території ТОВ «Радехівський цукор» позивачем за власний кошт придбано жом сирий на суму 1772,40 грн, що підтверджується фіскальним чеком від 25.11.2025. Перевезення придбаного товару здійснювалося належним позивачу транспортним засобом MAN TGX 18.400 (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) із напівпричепом MEGA MNW (реєстраційний номер НОМЕР_5 ), яким керував ОСОБА_2 .
25.11.2025 на автомобільній дорозі Західний обхід м.Львова, 7 км, посадовими особами Управління державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті, відповідно до направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 21.11.2025 №ЕНР000199, зупинено вказаний транспортний засіб та проведено рейдову перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт.
За результатами перевірки складено акт №ЕАР009221 від 25.11.2025, в якому зазначено, що під час перевірки виявлено порушення ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» - на момент перевірки відсутня товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, у тому числі порушення, відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 цього Закону. У графі акта «Пояснення водія про причини порушень» зазначено «відсутнє». Автомобільним перевізником в акті вказано ОСОБА_1 .
Повідомленням №104510/33.2/24-25 від 09.12.2025 позивача запрошено на розгляд матеріалів справи про порушення №4804, який відбувся 17.12.2025 за участю позивача.
17.12.2025 за результатами розгляду справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт відповідач виніс постанову №ОПШ024599, якою застосував до ОСОБА_1 (як автомобільного перевізника) адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 Закону, відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Не погодившись із правомірністю вказаної постанови, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Частиною 2 ст.19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-III (далі - Закон №2344-III), який регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.
Згідно з визначенням, наведеним у ст.1 Закону №2344-III (в редакції закону на час виникнення спірних правовідносин), автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Відповідно до ч.7 ст.6 Закону №2344-III центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, зокрема, державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті. Згідно з ч.12 ст.6 цього Закону державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України. Частиною 14 ст.6 Закону №2344-III визначено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі - Порядок №1567). Відповідно до п.15 Порядку №1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Згідно з ч.1, ч.2 ст.48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Згідно з ч.1, ч.2 ст.50 Закону №2344-III договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).
Відповідно до ч.1 ст.33 Закону №2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Пунктом 11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (далі - Правила №363), визначено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Пунктом 11.2 Правил №363 встановлено, що оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Водночас згідно з п.1.4 Правил №363 ці Правила не поширюються на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються, зокрема, фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв.
Згідно з абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Як видно з матеріалів справи, підставою для висновку відповідача про порушення позивачем вимог ст.48 Закону №2344-III та для застосування відповідальності за абз.3 ч.1 ст.60 цього Закону слугувала відсутність на час проведення рейдової перевірки товарно-транспортної накладної, про що складено акт №ЕАР009221 від 25.11.2025. Суб`єктом відповідальності у спірній постанові від 17.12.2025 №ОПШ024599 визначено ОСОБА_1 як автомобільного перевізника.
Ключовим питанням, яке постало перед судом у цій справі, є те, чи був позивач у момент указаної перевірки автомобільним перевізником у розумінні Закону №2344-III, оскільки саме автомобільний перевізник є суб`єктом відповідальності за абз.3 ч.1 ст.60 цього Закону.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що законодавець пов`язує наявність статусу автомобільного перевізника, що здійснює перевезення вантажів, із наявністю договору про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах. Для підтвердження наявності такого статусу у розумінні ч.1 ст.33 Закону №2344-III необхідно встановити дві ознаки: наявність договору про перевезення вантажу транспортним засобом та використання транспортного засобу на законних підставах. Лише одночасне встановлення обох наведених умов є підставою стверджувати, що відповідний суб`єкт є автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажу.
Зазначений підхід сформовано Верховним Судом у постанові від 13.03.2025 у справі №120/10641/22 та підтверджено у постанові від 10.10.2024 у справі №420/15732/22, в яких Верховний Суд указав, що законними підставами використання транспортного засобу є використання транспортних засобів, які належать перевізнику на праві власності або згідно з правом користування, яке опосередковується укладенням відповідних договорів, а товарно-транспортна накладна є документом на вантаж, а не документом, який визначає автомобільного перевізника.
У постанові від 13.03.2025 у справі №120/10641/22 Верховний Суд також зазначив, що вирішуючи питання про наявність у особи статусу автомобільного перевізника, що здійснює перевезення вантажу, у розумінні ч.1 ст.33 Закону №2344-III, судам необхідно дослідити докази, що містять у собі умови відповідних договорів про перевезення вантажу та тих, що опосередковують передання транспортного засобу у користування, та на підставі них встановити наявність такого статусу.
Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин застосовано Верховним Судом у постанові від 23.08.2023 у справі №600/1407/22-а, в якій зазначено, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу, і що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт покладається саме на автомобільних перевізників, а не на власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.
У постанові від 07.12.2023 у справі №620/18215/21 Верховний Суд констатував, що положення ст.60 Закону №2344-III застосовуються виключно до автомобільного перевізника і не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт; така позиція є сталою та послідовною і неодноразово зазначалась у постановах Верховного Суду у справах цієї категорії.
Крім того, у постанові від 19.10.2023 у справі №640/27759/21 Верховний Суд зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника. Основну інформацію для притягнення особи до відповідальності несуть саме ті документи, які особа подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до відповідальності.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам сторін, суд зазначає таке.
Позивач є власником транспортного засобу, яким здійснювалося перевезення; вантаж (жом сирий) придбано позивачем за власний кошт для власних потреб, що підтверджується фіскальним чеком від 25.11.2025; позивач не зареєстрований як фізична особа - підприємець. Акт рейдової перевірки №ЕАР009221 від 25.11.2025 не містить відомостей про те, що позивач здійснював перевезення вантажу на договірних умовах із замовником чи надавав послугу з перевезення вантажу; матеріали справи про порушення таких відомостей також не містять.
Доказів того, що позивач уклав договір про перевезення вантажу із замовником, надавав послугу з перевезення вантажу на договірних умовах за плату або іншим чином діяв як суб`єкт господарювання, відповідач суду не надав, а судом за наявними у справі матеріалами таких обставин не встановлено.
Суд зауважує, що перевезення власного майна, придбаного за власний кошт для власних потреб, не є наданням послуги з перевезення вантажу на договірних умовах, а сам по собі факт права власності позивача на транспортний засіб не змінює його правового статусу та не надає йому статусу автомобільного перевізника.
Суд відхиляє посилання відповідача на те, що під час перевірки водій не надав документа, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах (договору найму (оренди), акту приймання-передачі, акту надання послуг, доказів оплати), оскільки вимоги ст.48 Закону №2344-III щодо документів автомобільного перевізника та водія застосовуються до перевезень, що здійснюються автомобільним перевізником. Транспортний засіб належить позивачу на праві власності, тобто використовувався на законних підставах, а відсутність договорів, що опосередковують передання транспортного засобу у користування іншій особі, у даному випадку лише підтверджує, що перевезення здійснювалося власником для власних потреб, а не на договірних умовах.
Суд також відхиляє доводи відповідача про те, що в матеріалах справи про порушення та судової справи відсутні докази нездійснення позивачем підприємницької діяльності, оскільки в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України). Саме відповідач, застосовуючи до позивача відповідальність, передбачену для автомобільного перевізника, мав довести наявність у позивача такого статусу, тобто наявність договору про перевезення вантажу та надання позивачем відповідної послуги, чого відповідачем зроблено не було. Належних та достовірних доказів того, що 25.11.2025 позивач здійснював перевезення вантажу саме як автомобільний перевізник у розумінні Закону №2344-III, відповідач суду не надав.
З огляду на те, що виняток, передбачений п.1.4 Правил №363, поширюється на фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб без використання праці найманих водіїв, посилання відповідача на порушення вимог щодо наявності товарно-транспортної накладної (п.11.1, 11.2, 11.5 Правил №363, ст.48 Закону №2344-III) є безпідставним, позаяк відповідні вимоги не поширюються на спірні правовідносини. Доводи відповідача про зворотнє зводяться до нічим не підтверджених припущень і не спростовують висновків суду.
Посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 22.02.2024 у справі №520/4486/23 та від 14.11.2024 у справі №420/24932/23 не є релевантними для обставин справи, що розглядається, оскільки такі висновки викладені за інших обставин справи, у яких суб`єктами спірних правовідносин виступали суб`єкти господарювання, що здійснювали перевезення вантажів, тоді як у даній справі судом встановлено відсутність у позивача статусу автомобільного перевізника та суб`єкта господарювання.
За умови відсутності у позивача статусу автомобільного перевізника до предмета доказування у цій справі не входить наявність чи відсутність події правопорушення, пов`язаного з відсутністю товарно-транспортної накладної, а також дотримання відповідачем установленої процедури розгляду справи, оскільки положення абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є автомобільним перевізником.
Отже, з установлених у цій справі обставин у взаємозв`язку з наведеними вище висновками Верховного Суду щодо застосування ст.1, ст.33 та ст.60 Закону №2344-III слідує, що позивач у спірних правовідносинах не є автомобільним перевізником, а тому не може бути суб`єктом відповідальності за порушення, передбачене абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд приходить висновку, що посадові особи Укртрансбезпеки помилково встановили дійсного автомобільного перевізника, на якого згідно з вимогами закону має бути покладено відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, що не спростовано відповідачем, у зв`язку із чим оскаржувана постанова Управління державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 17.12.2025 №ОПШ024599 про застосування адміністративно-господарського штрафу не відповідає критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 КАС України, зокрема прийнята не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. А тому таку слід визнати протиправною та скасувати.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А згідно з ч.1 ст.90 цього ж Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.
Щодо судового збору, то ураховуючи, що суд ухвалює рішення на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, а також зважаючи на документальне підтвердження понесених позивачем витрат у вигляді судового збору на суму 968,96грн, наявні підстави для їх стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 134, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову Управління державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 17.12.2025 №ОПШ024599.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (місцезнаходження: вул.Антоновича, 51, м.Київ, 03150; код ЄДРПОУ: 39816845) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.