ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 травня 2026 року 
м. Київ 
справа № 641/6670/19
провадження № 61-14312св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ігнатенка В. М., 
суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2023 рокуу складі колегії суддів: Бурлака І. В., 
Мальованого Ю. М., Яцини В. Б.,
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дорогій Валентина Анатоліївна, про визнання договору недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дорогій В. А., про визнання договору недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння.
Позов мотивовано тим, що з 1981 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . 
За час шлюбу ними було придбано квартиру 
АДРЕСА_1 .
У 2002 році між позивачем та ОСОБА_2 стосунки погіршились та вони стали проживати окремо, а саме вона проживала у квартирі 
АДРЕСА_2 , 
а ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 .
В 2017 році вона з ОСОБА_2 відновили шлюбні відносини та у зв`язку з потребами на лікування, через похилий вік, вона запропонувала 
ОСОБА_2 продати квартиру 
АДРЕСА_1 . Проте ОСОБА_2 повідомив позивача про те, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 
15 травня 2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В. А., він відчужив вказану квартиру на користь ОСОБА_3 .
При укладенні зазначеного договору від імені ОСОБА_2 діяла рідна сестра покупця ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , у зв`язку з чим позивач зазначала, що її чоловік грошові кошти за спірну квартиру не отримував.
Позивач згоди на відчуження вищевказаної квартири не надавала.
Зазначила, що приватний нотаріус не мала право посвідчувати оспорюваний правочин, оскільки спірна квартира належала ОСОБА_2 на підставі договору, зареєстрованого на біржі нерухомості та основних фондів «Україна», тобто нотаріально не посвідченому.
З урахуванням викладеного       ОСОБА_5 просила суд: 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 15 травня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру 
АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 листопада 
2021 року у складі судді Курганникової О. А. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 15 травня 2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В. А. за реєстровим номером № 1369. 
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнено в рівних частинах з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки оспорюваний правочин був безгрошовим, укладений без згоди дружини  ОСОБА_2 -  ОСОБА_1 , порушує право власності позивача, тому суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 15 травня 2002 року.
Разом з тим вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння заявлена передчасно. 
Постановою Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 611 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні докази недобросовісної поведінки  ОСОБА_3 , остання не знала та не могла знати про те, що спірне нерухоме майно належить на праві спільної сумісної власності подружжя  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення вимоги про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2023 року  ОСОБА_5 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду 
від 12 вересня 2023 року, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року, витребувано справу із суду першої інстанції.
У січні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник вказує на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц, від 27 січня 2021 року 
у справі № 461/3675/17, 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18. 
Касаційна скарга мотивована тим, що  ОСОБА_2 було відчужено на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу спірну квартиру, яка є спільним сумісним майном подружжя. Разом з тим   ОСОБА_5 , як друга з подружжя згоди на укладення зазначеного правочину та відчуження квартири не надавала, а отже, такі обставини свідчать про недійсність указаного договору. 
ОСОБА_2 не отримував коштів за договором купівлі-продажу, оскільки від його імені на підставі довіреності діяла рідна сестра покупця 
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .
Позивач вказувала про те, що  ОСОБА_2 не приховував 
від  ОСОБА_4 , як покупця, факт того, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя. 
Позиція інших учасників справи
У лютому 2024 року  ОСОБА_2 подав відзив, в якому підтримав доводи касаційної скарги  ОСОБА_6 .
У травні 2024 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити без задоволення касаційну скаргу  ОСОБА_6 , а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін, оскільки вона є законною і обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на їх законність не впливають.
У травні 2024 року     ОСОБА_5  подала відповідь на відзив представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , в якому порушено клопотання про залишення без розгляду зазначеного відзиву, оскільки його подано з пропуском строку встановленого судом касаційної інстанції. 
У травні 2024 року  ОСОБА_2 подав заперечення на відзив представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 .В якому посилався на те, що ніколи не приховував від ОСОБА_3 факт перебування у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_8 , розповідав ОСОБА_3 про купівлю з дружиною спірної квартири. Після вказаних обставин у ОСОБА_3 виникло бажання оформити спірну квартиру на своє ім`я, унаслідок чого  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 звернулися за допомогою до сестри останньої - ОСОБА_4 . 
Крім того,  ОСОБА_2 зазначав, що  ОСОБА_3 та його дружина -   ОСОБА_5 працювали на тих самих підприємствах, в яких засновником чи директором був він. 
Також  ОСОБА_2 порушено клопотання про залишення без розгляду зазначеного відзиву, оскільки його подано з пропуском строку встановленого судом касаційної інстанції.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої 
статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 
частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Відповідно до свідоцтва про одруження НОМЕР_1 ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який був зареєстрований 29 серпня 1981 року.
Згідно з договором купівлі-продажу від 27 червня 1996 року № Н1-669 ОСОБА_2 придбав трикімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 . Вказаний договір зареєстрований комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27 червня 1996 року за реєстровим № П-3-6409.
Довіреністю від 26 березня 2002 року ОСОБА_2 уповноважив 
ОСОБА_4 продати за ціну та на умовах за її розсудом квартиру 
АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15 травня 2002 року ОСОБА_4 , яка діяла за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Марченко М. Ф. від 26 березня 
2002 року за реєстровим номером № 757 від імені ОСОБА_2 , продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .
Пунктом 2 цього договору купівлі-продажу передбачено, що спірна квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» 
від 27 червня 1996 року за реєстровим номером № Н1-669 та зареєстрованого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27 червня 1996 року за реєстровим номером П-3-6409.
Продаж квартири здійснено за 10 783,00 грн, які ОСОБА_4 одержала для свого довірителя від ОСОБА_3 повністю ще до підписання цього договору (пункт 3 договору купівлі-продажу).
З листа комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 06 червня 2019 року № 1062033 вбачається, що право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 перейшло від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 
Дорогій В. А. Назву вулиці Слинька змінено на бульвар Жасміновий на підставі рішення першої сесії сьомого скликання Харківської міської ради 
від 20 листопада 2015 року № 12/15.
ОСОБА_4 заявою повідомила приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Дорогій В. А., що на момент придбання вказаної квартири ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебував. ОСОБА_3 вказала, що ця обставина їй відома.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Отже, у спірних правовідносинах, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спірної квартири та її правовий режим повинен визначатися за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час набуття такого майна.
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Подібним чином питання спільної власності подружжя регулює і чинний СК України.
Вказані норми, що діяли на час набуття у власність спірної квартири, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Системний аналіз змісту наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17.
Згідно зі статтею 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.
Правила вказаної статті узгоджуються з частиною третьою статті 65 СК України, відповідно до якої для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі 
№ 916/2813/18, на яку міститься посилання у касаційній скарзі, вказала, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцевий набувач - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказано, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі  і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Апеляційний суд встановив, що зі змісту договору купівлі-продажу, укладеного ОСОБА_2 на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» 
від 27 червня 1996 року за реєстровим номером № Н1-669 та зареєстрованого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27 червня 1996 року за реєстровим номером № П-3-6409 не вбачається, що на момент придбання ОСОБА_2 спірної квартири, останній перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 та нею була надана згода на придбання такого майна.
З документів Харківського обласного державного нотаріального архіву щодо продажу 15 травня 2002 року спірної квартири не вбачається доказів 
на підтвердження факту перебування у зареєстрованому шлюбі 
ОСОБА_2 з ОСОБА_1 як на час придбання спірної квартири 
у 1996 році, так і на час продажу вказаної квартири у 2002 році. 
Також апеляційний суд зазначив про те, що ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_2 при укладенні оспорюваного договору повідомила приватному нотаріусу 15 травня 2002 року про те, що ОСОБА_2 на час придбання спірної квартири у 1996 році у зареєстрованому шлюбі не перебував.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 не знала і не могла знати про факт того, що спірне майно належить на праві спільної сумісної власності подружжю, тобто 
ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . 
Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), недобросовісної поведінки ОСОБА_3 як особи, яка придбала спірне нерухоме майно.
Отже, апеляційний суд, врахувавши презумпцію розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя, дійшов правильного висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя у спірних правовідносинах не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним, оскільки не встановлено недобросовісності дій ОСОБА_3 , як набувача спірного нерухомого майна. 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що  ОСОБА_1 була знайома з ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки відповідними доказами 
не підтверджені.
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що позивач як другий з подружжя не надавала згоди на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, на увагу не заслуговують, оскільки укладення ОСОБА_2 вказаного договору щодо спільного майна без згоди другого з подружжя може бути правовою підставою для визнання такого правочину недійсним лише у разі, якщо суд встановить, що особа, яка придбала відповідне майно діяла недобросовісно. Проте апеляційним судом не встановлено недобросовісності у діях ОСОБА_3 при придбанні спірного майна. 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що  ОСОБА_2 не отримував кошти за договором купівлі-продажу квартири, на увагу не заслуговують, оскільки наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. 
Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду від 18 лютого 2026 року у справі № 161/22283/24).
Отже, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до переоцінки вказаних обставин.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, висновки апеляційного суду є законними та обґрунтованими, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін. 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко
Судді А. І. Грушицький
С. О. Карпенко
І. В. Литвиненко
І. М. Фаловська