ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 р. 	Справа № 520/21650/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Семененко М.О. , Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Григоров Д.В.) від 19.02.2026 по справі № 520/21650/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 та протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не поновлення пенсії та виплати на визначений пенсіонером банківський рахунок; зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.06.2024 та виплачувати на визначений ОСОБА_1 банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ Приватбанк, з 01.06.2024.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2026 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 та протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не поновлення пенсії та виплати на визначений пенсіонером банківський рахунок. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.06.2024 та виплачувати на визначений ОСОБА_1 банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ Приватбанк, з 01.06.2024. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень) 20 коп.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2026 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що за повідомленням банківської установи позивачки зазначено у переліку осіб, визначених пунктом 16 Порядку № 1596 (якщо суми пенсії та грошової допомоги одержуються за довіреністю більш як один рік або не одержуються з поточного рахунка більш як один рік, уповноважений банк зобов`язаний повідомити про це відповідному органу Пенсійного фонду України або органу соціального захисту населення не пізніше 28 числа місяця, у якому виникли такі обставини, а одержувач - подати нову заяву до органу Пенсійного фонду України або органу соціального захисту населення згідно з вимогами, визначеними в пункті 10 цього Порядку). Вказує, що відповідачем на адресу позивачки, наявну в електронній пенсійній справі, направлено лист від 10.05.2024 щодо необхідності поновлення заяви на виплату пенсії через банківську установу. Стверджує, що враховуючи відсутність звернення позивачки, виплата пенсії з червня 2024 року переведена до поштового відділення 61100 АТ «УКРПОШТА» за адресою, зазначеною в електронній пенсійній справі. Згідно зі звітами AT «УКРПОШТА» пенсія з червня 2024 року по грудень 2024 року не виплачена. З січня 2025 року виплата пенсії позивачці припинена відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд). 
ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2026 без змін. Зазначає, що доказів віднесення позивачки до внутрішньо переміщених осіб відповідач не надав. Відповідно посилання відповідача на Порядок № 65 та Порядок № 165 є безпідставними. Вказує, що позивачка на виконання листа відповідача від 10.05.2024 № 000-0502-8/777734 про необхідність подання заяви про виплату пенсії, подав 18.08.2025 через АТ КБ «ПриватБанк» заяву про виплату пенсії або грошової допомоги із зазначенням поточного рахунку, в якій просив перераховувати пенсію. Стверджує, що 06.02.2025 позивачка подалв заяву про поновлення виплати пенсії від 03.02.2025 встановленого зразка (у формі заяви про призначення/перерахунок пенсії (додаток № до Порядку № 2-1) через особистий кабінет порталу електронних послуг ПФУ, підписану ЕЦП, з переліком додатків, передбачених законодавством, також засвідчених ЕЦП. Зауважує, що відповідач у листі від 12.02.2025 вих. № 262-4290/Г-04/8- 2000/25 вказує про необхідність подання заяви про поновлення пенсії, не зазначаючи підстав не врахування заяви, яка була подана позивачкою 06.02.2025.
Відповідно до ч. ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію по інвалідності за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії проводилася через уповноважену банківську установу.
Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області листом від 10.05.2024 № 200-0502-8/77734 повідомило позивачку про необхідність подання заяви про виплату пенсії встановленого зразка через поточний рахунок банку на виконання вимог п.10 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках.
06.02.2025 позивачка через особистий кабінет порталу електронних послуг ПФУ звернулася до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії. 
ГУ ПФУ в Харківській області листом від 12.02.2025 № 4262-4290/Г-04/8-2000/25 «Про розгляд звернення» повідомило позивачку, що у зв`язку з відсутністю звернення щодо виплати пенсії встановленого зразка через поточний рахунок банку, виплата пенсії переведена до поштового відділення АТ «Украпошта». У подальшому, на підставі звітів АТ «Укрпошта», встановлено, що пенсія з червня 2024 року по грудень 2024 року не виплачена. З січня 2025 року виплату пенсії припинено відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі не отримання призначеної пенсії протягом 6 місяців.
Позивачка, не погодившись із вищевказаним, звернулася до суду з позовом в цій справі.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправних дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 та протиправної бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не поновлення пенсії та виплати на визначений пенсіонером банківський рахунок.
У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивачки буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.06.2024 та виплачувати на визначений банківський рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк», з 01.06.2024.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, з огляду на наступне.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту – Закон № 1058-ІV).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Відповідно до п. 16 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Тобто, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.
Отже, правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
За приписами ст. 47 Закону № 1058-VI пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.
Частиною 1 ст. 49 Закону № 1058-IV визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
З аналізу вищенаведених норм встановлено, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених статтею 49 Закону № 1058-IV.
Як свідчать матеріали справи, виплату пенсії позивачці припинено у зв`язку із неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців. 
При цьому, доказів прийняття відповідного рішення про припинення виплати позивачці пенсії з цих підстав відповідачем до суду не надано та матеріали справи не містять.
Колегія суддів враховує, що пунктом 16 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596, передбачено, що якщо суми пенсії та грошової допомоги одержуються за довіреністю більш як один рік або не одержуються з поточного рахунка більш як один рік, уповноважений банк зобов`язаний повідомити про це відповідному органу Пенсійного фонду України або органу соціального захисту населення не пізніше 28 числа місяця, у якому виникли такі обставини, а одержувач - подати нову заяву до органу Пенсійного фонду України або органу соціального захисту населення згідно з вимогами, визначеними в пункті 10 цього Порядку.
У разі невиконання одержувачем цієї умови орган Пенсійного фонду України або орган соціального захисту населення припиняє перерахування пенсії та грошової допомоги на поточний рахунок у визначену одержувачем установу уповноваженого банку та проводить виплату через призначеного оператора поштового зв`язку за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті у межах України в установленому порядку.
Вказана правова норма передбачає припинення перерахування пенсії на поточний рахунок у визначену одержувачем установу уповноваженого банку, а не зупинення нарахування пенсії.
При цьому, у випадку припинення перерахування пенсії на поточний рахунок банку, виплата пенсії проводиться через призначеного оператора поштового зв`язку за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в установленому порядку.
У спірному випадку відповідач не надав відомостей і відповідного документального підтвердження щодо виплати нарахованої ОСОБА_1 пенсії через певне відділення оператора поштового зв`язку відповідно до пункту 16 Порядку № 1596.
У постанові від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку, згідно з яким пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни. У той же час, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон № 1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 ; визнання протиправною бездіяльності щодо не поновлення пенсії та виплати на визначений пенсіонером банківський рахунок; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.06.2024 та виплачувати на визначений банківський рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ КБ Приватбанк, з 01.06.2024.
Посилання апеляційної скарги відповідача на приписи Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365, та Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 № 1165, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідачем не надано жодних доказів віднесення позивачки до внутрішньо переміщених осіб. При цьому, вказаний факт заперечується позивачкою.
Отже, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2026 по справі № 520/21650/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	І.С. Чалий 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.О. Семененко   З.Г. Подобайло