ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року	Львів	Справа № 300/3493/25 пров. № А/857/18400/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,
суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,
за участю секретаря судового засідання: Кулабухової М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Львів апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року, головуючий суддя – Кафарський В.В., ухвалене о 14:48 год. у м. Івано-Франківськ, повний текст якого складено 20.02.2026 року, із запереченнями на ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.02.2026 року щодо відводу судді, від 11.02.2026 року щодо відводу судді та від 11.02.2026 року про відмову у залученні до участі у справі третьої особи без самостійних вимог, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним і скасування наказів та поновлення на службі в поліції,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ГУНП в Івано-Франківській області, в якому просила визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо не надання відпустки, в порядку ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», майору поліції ОСОБА_1 , слідчому слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області; визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №774 від 05.05.2025 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника Надвірнянського РВР ГУНП в Івано- Франківській області», яким до майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції; визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №208 о/с від 06.05.2025 року «По особовому складу» про звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області; поновити майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, з 06.05.2025 року на службі в поліції на посаді яку, займала, із збереженням місця роботи; стягнути з Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області в користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу, пов`язаного з звільненням з служби в поліції, починаючи з часу звільнення (06.05.2025 року) по день фактичного поновлення на посаді; стягнути з Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області в користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 350 000,00 грн.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що службове розслідування проведено однобічно та поверхнево, упереджено оцінюючи обставини, які стали підставою для проведення службового розслідування, порушуючи вимоги ч. 2, 6 ст. 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 року №2337-VIII щодо повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків; обмежилися формальним цитування норм та положень законів, які зазначені у висновку службового розслідування та наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності, не вникаючи в їх суть. Відтак, висновок службового розслідування не відповідає дійним обставинам справи, є не об`єктивним та не повним, а вина майора поліції ОСОБА_1 щодо вчинення нею дисциплінарного проступку не доведена матеріалами службового розслідування. Як наслідок, наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №774 від 05.05.2025 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності майора поліції ОСОБА_1 із застосуванням дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції є необґрунтованим, винесеним з грубим порушення норм матеріального права. Відповідно, похідний наказ ГУНП в Івано-Франківській області №208 о/с від 06.05.2025 року «По особовому складу» щодо звільнення майора поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції є безпідставним та протиправним.
ОСОБА_1 подала суду заяву про відвід судді ОСОБА_2 , яку заявником мотивовано незгодою з процесуальним рішенням судді щодо не залучення її малолітнього сина до участі у справі. ОСОБА_1 вважає, що відмовляючи у залученні малолітнього до участі у справі, суддя фактично унеможливив судову перевірку та належну правову оцінку незаконних, на її думку, дій керівництва ГУНП Івано-Франківської області та допустив істотне порушення вимог ч. 4 ст. 49 КАС України, принципів доступу до правосуддя, змагальності та рівності сторін. У сукупності, на думку ОСОБА_1 , такі дії викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості судді Кафарського В.В. при розгляді цієї справи.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.02.2026 року передано адміністративну справу №300/3493/25 для вирішення питання про відвід судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу і визначається в порядку, встановленому частиною 1 статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.
ОСОБА_1 у судовому засіданні позивач усно заявила відвід головуючому судді, який мотивований тим, що судом порушено право позивача на ознайомлення з матеріалами справи, порушено обов`язок забезпечити повний доступ до матеріалів справи через ЄСІТС, порушено порядок вчинення процесуальних дій на підготовчій стадії, відхилено клопотання про виклик і допит свідків, а також витребувано документи, які, за доводами позивача, не стосуються предмету спору та містять адвокатську таємницю між клієнтом та адвокатом.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2026 року у задоволенні заяви про відвід судді Кафарського В.В. в адміністративній справі №300/3493/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним і скасування наказів та поновлення на службі в поліції – відмовлено.
Також, 11.02.2026 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» скерувала клопотання про залучення до розгляду даної адміністративної справи №300/3493/25 ОСОБА_3 , як третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог. 
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2026 року у задоволенні клопотання про залучення ОСОБА_3 , як третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог до розгляду адміністративної справи №300/3493/25 за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного Управління Національної поліції України в Івано-Франківській області (Код ЄДРПОУ 40108798, вул. Ак. Сахарова, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним і скасування наказів та поновлення на службі в поліції – відмовлено. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним і скасування наказів та поновлення на службі в поліції – відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеними рішенням та вказаними ухвалами суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила їх в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити; скасувати ухвали суду першої інстанції, якими було відмовлено у задоволенні заяв про відвід судді, а саме: ухвалу від 10.02.2026 року щодо відводу судді, ухвалу від 11.02.2026 року щодо відводу судді та ухвалу від 11.02.2026 року, якою відмовлено у залученні до участі у справі третьої особи без самостійних вимог - малолітнього ОСОБА_3 .
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тими ж доводами, що наводились нею у поданому адміністративному позові, однак судом попередньої інстанції помилково не були взяті до уваги. Також вказує, що під час розгляду даної справи судом попередньої інстанції було допущені численні порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.
В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали подану апеляційну скаргу, вважали оскаржені ухвали та рішення суду незаконними та повністю підтримали доводи, зазначені у апеляційній скарзі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з серпня 2022 року майор поліції ОСОБА_1 перебувала на посаді слідчого відділення Надвірнянського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківської області.
27.03.2025 року ОСОБА_1 подала рапорт про надання частини чергової відпустки за 2025 рік терміном 14 діб починаючи з 03.04.2025 року у зв`язку з необхідністю виїзду за межі України під час воєнного стану для забезпечення життя і здоров`я свої малолітньої дитини.
Наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №146 о/с від 01.04.2025 року «По особовому складу» відповідно до ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» надано майору поліції ОСОБА_1 , слідчому слідчого відділення Надвірнянського районного відділу поліції, частину основної відпустки за 2025 рік, на 14 діб, з 03 квітня до 16 квітня 2025 року, з виїздом до Республіки Болгарія.
14.04.2025 року ОСОБА_1 направила рапорт до ГУНП в Івано-Франківській області про надання в порядку ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», обов`язкової відпустки терміном 90 днів, починаючи з 17.04.2025 року. У листі позивач просила повідомити про прийняте рішення її адвоката – Тиніва І.Б.
Листом ГУНП в Івано-Франківській області №61970-2025 від 17.04.2025 року ОСОБА_1 повідомлено представника позивача про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 , тобто у наданні відпустки у відповідності до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а також рекомендовано в найкоротший термін прибути до місця несення служби, оскільки правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських та порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію». Проходження служби в органах Національної поліції України здійснюється не на підставі трудового договору, а відповідно до спеціального законодавства.
17.04.2025 року начальник Надвірнянського РВП ГУНП підполковник поліції Євген Веретенський подав до ГУНП в Івано-Франківській області рапорт про те, що з 17.04.2025 року не приступила до виконання службових обов`язків після щорічної основної відпустки слідча слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області майор поліції ОСОБА_1 .
Відповідно до листа Івано-Франківського управління ДВБ НП України від 21.04.2025 року №28783-2025 працівниками Івано-Франківського управління ДВБ НП України в межах своєї компетенції отримано інформацію про те, що слідча СВ Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, майор поліції ОСОБА_1 після чергової щорічної відпустки, з 17.04.2025 року не приступила до виконання службових обов`язків.
У зв`язку із цим, Наказом ГУНП в Івано-Франківській області №673 від 18.04.2025 року «Про призначення та проведення службового розслідування» за вказаним фактом, що містить порушення службової дисципліни, призначено службове розслідування у формі письмового провадження.
Результати службового розслідування відображені у Висновку службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни працівником Надвірнянського РВП ГУНП майором поліції ОСОБА_1 , який затверджений начальником ГУНП в Івано-Франківській області 30.04.2025 року.
Так, згідно Висновку, в ході проведення службового розслідування встановлено, що наказом ГУНП в Івано-Франківській області від 01.04.2025 року №146 о/с майору поліції Лісовій А.Ю. надано частину щорічної основної відпустки за 2025 рік терміном на 14 діб з 03 квітня до 16 квітня 2025 року, з виїздом до Республіки Болгарія.
02.04.2025 року старшим інспектором з режиму секретності Надвірнянського РВП ГУНП майором поліції ОСОБА_4 , слідчій слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП майору поліції ОСОБА_1 проведено інструктаж перед виїздом за кордон, а саме в Республіку Болгарія, у зв`язку з наданням останній чергової оплачуваної відпустки терміном на 14 діб, починаючи з 03.04.2025 року по 16.04.2025 року, про що було зроблено запис в журнал обліку виїзду за кордон працівників, яким надано допуск до держаної таємниці в Надвірнянському РВП ГУНП в Івано-Франківській області (лист з Надвірнянського РВП ГУНП СЕД №46455-2025 від 26.04.2025 року).
У подальшому, в Надвірнянському РВП ГУНП складено акти про відсутність на службі без поважних причин майора поліції ОСОБА_1 17.04.2025 року (акт від 17.04.2025 №1), 18.04.2025 року (акт від 17.04.2025 року №2), 19.04.2025 року (акт від 19.04.2025 року №3), 21.04.2025 року (акт від 21.04.2025 року №4), 22.04.2025 року (акт від 22.04.2025 року №5), 23.04.2025 року (акт від 23.04.2025 року №6), 24.04.2025 року (акт від 24.04.2025 року №7), 25.04.2025 року (акт від 25.04.2025 №8), 26.04.2025 року (акт від 26.04.2025 року №9), 28.04.2025 року (акт від 28.04.2025 року №10), 29.04.2025 року (акт від 29.04.2025 року №11), 30.04.2025 року (акт від 30.04.2025 року №12).
Опитані начальник Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області підполковник поліції ОСОБА_5 , начальник слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області капітан поліції Лупіка Богдан Анатолійович, начальник сектору кадрового забезпечення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області старший лейтенант поліції Поліник Іванна Юріївна пояснили, що 17.04.2025 року слідчий СВ Надвірнянського РВП ГУНП майор поліції ОСОБА_1 не приступила до виконання службових обов`язків після завершення щорічної основної відпустки та починаючи з 17.04.2025 року, на службу не виходила, про що у приміщенні Надвірнянського РВП ГУНП складено акти про відсутність на службі.
На підставі викладеного, під час службового розслідування встановлено, що майором поліції ОСОБА_1 вчинено дисциплінарний проступок під час правового режиму воєнного стану, що виразилось у порушенні вимог п. 1, 2, ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 64 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-V1II, п. 1, 2, 6, 8, 13 ч. 3 ст. 1 розділу І Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 року №2337-VIII, наказу ГУНП в Івано-Франківській області від 24.02.2022 №67 «Про переведення особового складу ГУНП в Івано-Франківській області на посилений варіант службової діяльності та ситуаційного центру в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності» та пп. 3 п. 5 розділу IV Інструкції про порядок переведення органів Національної поліції України на посилений варіант службової діяльності, затвердженої наказом МВС України від 10.12.2015 року №1560, а тому Комісія вважає, що до слідчого слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області майора поліції ОСОБА_1 слід застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.
Відповідно до наказу ГУНП в Івано-Франківській області від 05.05.2025 року №774 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області» (в редакції Наказу ГУНП №796 від 06.05.2025 року, яким внесено зміни до п. 2.1 Наказу ГУІІП №774 від 05.05.2025 року) майора поліції ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції.
На підставі вищезазначеного наказу винесено наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №208 о/с від 06.05.2025 року «По особовому складу» про звільнення на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області.
Не погодившись із власним звільненням та з метою захисту порушених прав, ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду із даною позовною заявою.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час складання Присяги на вірність Українському народові майор поліції ОСОБА_1 присягнула вірно служити Українському народові, дотримуватись Конституції та Законів України, втілювати їх у життя та поважати і охороняти честь держави, а також з гідністю нести високе звання поліцейського. Проте, позивач, знаючи, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України 24.02.2022 року було введено в державі воєнний стан та усвідомлюючи той факт, що в цей час на працівників поліції покладено обов`язок у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану, починаючи з 17.04.2025 року не приступила до несення служби. Вказане, на переконання суду підтверджує вчинення позивачем дисциплінарного проступку.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України «Про Національну поліцію» від 02 серпня 2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 даного Закону, Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Частиною 1 статті 59 Закону №580-VIII передбачено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Згідно ч. 1 ст. 17 Закону №580-VIII, поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Частиною 1 статті 64 Закону №580-VIII закріплено, особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту:
"Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки".
Статтею 18 Закону №580-VIII визначено основні обов`язки поліцейського.
Зокрема, пунктами 1-2 статті 18 Закону №580-VIII передбачено, що поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.
Згідно положень ч.ч. 1-2 ст. 19 Закону №580-VIII, у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".
Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15 березня 2018 року № 2337-VIII затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України, який визначає сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження (далі - Дисциплінарний статут).
Частинами 1-2 статті 1 Дисциплінарного статуту передбачено, що службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.
Частиною 3 статті 1 Дисциплінарного статуту передбачено, що службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського, зокрема: бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень.
Згідно ч. 1 ст. 11 Дисциплінарного статуту, за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
За визначенням статті 12 Дисциплінарного статуту, дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Нормами частини 3 статті 13 Дисциплінарного статуту закріплено, що до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну службову відповідність; пониження у спеціальному званні на один ступінь; звільнення з посади; звільнення із служби в поліції.
Положеннями ч.ч. 1-2 ст. 14 Дисциплінарного статуту визначено, службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського. Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.
Частиною 4 статті 14 Дисциплінарного статуту передбачено, що підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
Відповідно до ч. 3 ст. 21 Дисциплінарного статуту, перебування поліцейського на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності) чи у відпустці не перешкоджає застосуванню до нього дисциплінарного стягнення.
Порядком проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2018 року №893, передбачено, що службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.
Згідно пункту 1 Розділу VII Порядку, у разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.
Уповноважений керівник, враховуючи характер проступку, обставини, за яких він був учинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби, визначає вид дисциплінарного стягнення, що підлягає застосуванню до поліцейського, та видає письмовий наказ про його застосування.
Пунктом 7 статті 19 Дисциплінарного статуту передбачено, що у разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.
Пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Таким чином, аналіз наведених положень свідчить про те, що однією з підстав для звільнення зі служби в поліції є реалізація дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту.
Слід зазначити, що види дисциплінарних стягнень, які можуть застосовуватися до поліцейських, визначені у статті 13 Дисциплінарного статуту. Підставою для застосування цих стягнень є вчинення дисциплінарних проступків (дій, що порушують службову дисципліну). Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини поліцейського, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого начальник вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні поліцейського складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності чи відсутності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтовуючи при цьому своє рішення у відповідному наказі.
Правова оцінка судами правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинна полягати насамперед у перевірці, чи прийняте таке рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією України та законами України, чи дійсно у діях особи є встановлені законом підстави для застосування до неї дисциплінарного стягнення.
Зазначене узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 06 квітня 2023 року у справі №620/4545/22 та у постанові від 22 лютого 2023 року у справі №200/11036/20-а.
За приписами статті 91 Закону №580-VIII, розподіл службового часу поліцейських визначається розпорядком дня, який затверджує керівник відповідного органу (закладу, установи) поліції. Для поліцейських установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.
Відповідно до ст. 23, 24 Закону №580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань бере участь відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості.
У разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.
Наказом ГУНП в Івано-Франківській області від 24.02.2022 року №67 «Про переведення особового складу ГУНП в Івано-Франківській області на посилений варіант службової діяльності та ситуаційного центру в надзвичайний (позаплановий) режим діяльності», особовий склад ГУНП в Івано-Франківській області на час дії правового режиму надзвичайного стану переведений на посилений варіант службової діяльності згідно з Інструкцією про порядок переведення органів Національної поліції України на посилений варіант службової діяльності, затвердженої наказом МВС України від 10.12.2015 №1560 (далі – Інструкція №1560).
Згідно функціональних обов`язків, на майора поліції ОСОБА_1 покладено обов`язки, зокрема: здійснювати розгляд заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, дотримуватися обліково-реєстраційної дисципліни, своєчасно та повно вносити відомості про кримінальні правопорушення до ЄРДР; дотримуватися вимог Конституції України, КПК та законів України під час досудового розслідування; забезпечувати повне, усебічне та неупереджене розслідування кримінальних правопорушення у межах установлених КПК строків; не вчиняти будь-яких дій, що ганьблять звання слідчого і можуть викликати сумнів у його об`єктивності та неупередженості; вести облік кримінальних проваджень про кримінальні правопорушення, відомості про які внесені до ЄРДР, які знаходяться в його провадженні, забезпечувати збереження кримінальних проваджень.
Покладені обов`язки з досудового розслідування кримінальних правопорушень є надзвичайно актуальними в період дії правового режиму воєнного стану, зумовленого збройною агресією російської федерації проти України. У таких умовах зростає кількість воєнних злочинів, злочинів проти основ національної безпеки, громадського порядку та особливо тяжких правопорушень, що вимагає оперативного, об`єктивного та неупередженого реагування з боку правоохоронних органів. Ефективне досудове розслідування забезпечує не лише встановлення винних осіб, а й виконання ключового завдання держави – захисту прав і свобод громадян, підтримання законності та правопорядку в умовах надзвичайної ситуації.
Згідно висновку Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 03 квітня 2024 року у справі № 420/645/23, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.
Матеріалами справи підтверджено, що актами від 17.04.2025 року (акт від 17.04.2025 №1), 18.04.2025 року (акт від 17.04.2025 року №2), 19.04.2025 року (акт від 19.04.2025 року №3), 21.04.2025 року (акт від 21.04.2025 року №4), 22.04.2025 року (акт від 22.04.2025 року №5), 23.04.2025 року (акт від 23.04.2025 року №6), 24.04.2025 року (акт від 24.04.2025 року №7), 25.04.2025 року (акт від 25.04.2025 №8), 26.04.2025 року (акт від 26.04.2025 року №9), 28.04.2025 року (акт від 28.04.2025 року №10), 29.04.2025 року (акт від 29.04.2025 року №11), 30.04.2025 року (акт від 30.04.2025 року №12) підтверджується факт відсутності на службі без поважних причин майора поліції ОСОБА_1 , що свідчить про самоусунення від виконання посадових обов`язків поліцейського, оскільки, відповідно до Правил етичної поведінки поліцейських, Дисциплінарного статуту Національної поліції України та Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, а також, поліцейський має відповідати високим моральним якостям, доброзичливим, ввічливим, стриманим, готовим співпрацювати з населенням, не порушувати права та не принижувати честь і гідність людини.
Таким чином, обґрунтованими є доводи відповідача, що позивач вчинила дисциплінарний проступок, який виразився у відсутності на службі без поважних причин.
Слід наголосити, що законодавець висуває підвищені вимоги до поліцейського, що пов`язано з особливим статусом Національної поліції, а також спрямованістю діяльності поліції на служіння суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, підтримання публічної безпеки і порядку. У свою чергу, недотримання поліцейським вищезазначених вимог є дисциплінарним проступком, за вчинення якого до порушника застосовуються заходи дисциплінарного стягнення.
Виходячи з правового регулювання спірних відносин, позивач, у силу своїх службових обов`язків, зобов`язаний не допускати дій, що дискредитують та ганьблять звання працівника поліції, підривають авторитет поліції, носять корисливий або протиправний характер.
Так, встановлені у Висновку службового розслідування обставини були достатніми стверджувати про порушення позивачем вимог чинного законодавства, що не породжує сумніви у правомірності оскаржуваного наказу.
Обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення, який, приймаючи рішення про обрання конкретного виду дисциплінарного стягнення, повинен урахувати, зокрема, тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, попередню поведінку особи, її ставлення до виконання посадових обов`язків тощо. Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в Національній поліції є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.
Аналогічна правова позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 12.12.2019 року у справі №816/70/16, від 01.04.2020 року у справі №806/647/15, від 21.01.2021 року у справі № 826/4681/18.
Отже, відповідачем правомірно обрано позивачу такий вид дисциплінарного стягнення, як звільнення з поліції, адже вчинений позивачем проступок є таким, що дискредитує звання поліцейського і негативно впливає на рівень авторитету та довіри до органів Національної поліції з боку суспільства. Такий захід дисциплінарного впливу застосовано відповідачем обґрунтовано, розсудливо, пропорційно, тобто з урахуванням балансу між несприятливими наслідками та цілями, на досягнення яких він спрямований тощо.
Крім цього, колегія суддів вважає безпідставними покликання позивача про те, що дисциплінарною комісією було порушені права позивача в часині неповідомлення про розпочате службове розслідування, оскільки позивача повідомлено про розпочате службове розслідування рекомендованими листами 25.04.2025 року за двома відомими адресами у м. Яремче та м. Івано-Франківськ, а також шляхом надіслання повідомлення у каналах зв`язку у месенджерах WhatsApp і Viber на особистий номер ОСОБА_1 .
Також, 28.04.2025 року адвокат Тинів І.Д. надіслав листом повідомлення на адресу відповідача, в якому повідомив, що ОСОБА_1 перебуває за кордоном, прибути 29.04.2025 року не має змоги. Також у листі адвокат Тинів І.Д. просив його, як представника ОСОБА_1 , повідомити його про завершення службового розслідування та про його результати для подальшого ознайомлення з його матеріалами.
Щодо застосування до спірних правовідносин положень Закону України №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон №2136-ІХ) колегія суддів зазначає наступне.
Згідно статті 12 Закону України «Про Національну безпеку України» Національна поліція України входить до складу сектору безпеки і оборони.
В свою чергу, колегія суддів зазначає, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався та діє по теперішній час.
Згідно з п.3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.
Відповідно до п.2 глави ХІХ «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно з до ч.4 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану як встановлення (посилення) охорони об`єктів критичної інфраструктури та об`єктів, що забезпечують життєдіяльність населення, і введення особливого режиму їх роботи.
Статтею 16 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку указом Президента України, утворені відповідно до законів України військові формування залучаються разом із правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних із запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.
Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Пунктом 24 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань бере участь відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості.
Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про Національну поліцію» у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.
Водночас, положення статті 65 Закону №580-VIII є спеціальними нормами до спірних правовідносин та регламентують проходження служби поліцейськими.
На підставі викладеного колегія суддів зазначає, що тимчасові обмеження трудових прав, що можуть бути застосовані до працівників поліції в умовах правового режиму воєнного стану витікають із самої суті служби в поліції, її особливого характеру та тих функцій та завдань, виконання яких, у тому числі, направлене на забезпечення здійснення заходів правового режиму воєнного стану, забезпечення публічної безпеки та порядку.
При цьому, покликання позивача про те, що вона є одинокою матір`ю колегія суддів вважає безпідставними, оскільки нею подано рапорт до ГУНП в Івано-Франківській області про надання саме в порядку ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», обов`язкової відпустки терміном 90 днів, починаючи з 17.04.2025 року, оскільки вказана норма не встановлює порядку надання відпустки одиноким матерям.
З приводу заперечень апелянта на ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.02.2026 року щодо відводу судді, від 11.02.2026 року щодо відводу судді та від 11.02.2026 року про відмову у залученні до участі у справі третьої особи без самостійних вимог, суд дійшов висновку про наступне.
Згідно частини першої статті 36 КАС України суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу): 1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі; 2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; 3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді; 5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.
Згідно абз. 1 ч. 3 ст. 39 КАС України, відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.
Водночас, варто зазначити, що суд, який розглядає справу має бути “безстороннім” і “незалежним” (ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).
Не є підставами для відводу суддів заяви, які містять лише припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами.
Частина 4 ст. 36 КАС України визначає, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
У поданих заявах позивач зазначала про те, що вона не згідна з процесуальним рішенням судді, а саме із ухвалою суду від 15.01.2026 про залишення без задоволення заяви про вступ третьої особи з самостійними вимогами, а також судом порушено право позивача на ознайомлення з матеріалами справи, порушено обов`язок забезпечити повний доступ до матеріалів справи через ЄСІТС, порушено порядок вчинення процесуальних дій на підготовчій стадії, відхилено клопотання про виклик і допит свідків.
Отже, заявник фактично не погоджується із процесуальними рішеннями судді, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 36 КАС України не є підставою для відводу судді.
Натомість, зміст заяв позивача про відвід та наведені в їх обґрунтування обставини не містять даних, які б викликали сумнів у неупередженості або об`єктивності судді, вказували на його заінтересованість в результаті розгляду справи під час здійснення правосуддя. 
Інших підстав для відводу, визначених ст. 36 КАС України не встановлено.
Також, відповідно до ч.2 ст.49 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.
Приписами ч.4, ч.5 ст.49 КАС України передбачено, що у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.
Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі. Ухвала за наслідками розгляду питання про вступ у справу третіх осіб окремо не оскаржується. Заперечення проти такої ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.
Згідно ч.1 ст.50 КАС України, якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява.
Колегія суддів зазначає, передумовою залучення до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача або відповідача, є правовідносини між стороною та потенційною третьою особою та розгляд судом спору, рішення за яким створює наслідки безпосередньо для цих правовідносин. Зокрема, встановлює факти, які згодом можуть бути використані у спорі між стороною і третьою особою, що бере участь на її стороні.
Сама лише зацікавленість у тому чи іншому результаті судового розгляду не свідчить про наявність правовідносин між позивачем або відповідачем та особою, про залучення якої в якості третьої особи подано клопотання. Така зацікавленість не є підставою для участі у справі.
Інститут третьої особи спрямований на створення умов для захисту прав, свобод та інтересів такої особи, які можуть бути порушені при вирішенні спору між позивачем і відповідачем за відсутності третьої особи.
Інтерес третьої особи щодо задоволення позову (якщо вона бере участь на стороні позивача) або щодо відмови у задоволенні позову (якщо вона бере участь на стороні відповідача) збігається з інтересами відповідно позивача або відповідача. Це відрізняє третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, від третьої особи, яка заявляє такі вимоги.
Отже, зазначені норми права вказують на те, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки таких осіб.
Щодо посилання позивача на постанову Верховного суду від 09.09.2025 року у справі №760/9573/23, то колегія суддів зазначає, що обставини викладені у постанові Верховного суду є нерелевантними до спірних правовідносин, оскільки ґрунтуються на іншому правовому регулюванні. 
У вказаній постанові до спірних правовідносин щодо звільненого працівника підлягають застосування положення пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
В той час як у даній справі позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №208 о/с від 06.05.2025 року «По особовому складу» про звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, тобто предметом спору є правомірність звільнення зі служби в поліції та поновлення на посаді.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач проходив службу в поліції, яка носить особливий характер, та регулюється законом №580-VIII
Колегія суддів вважає, що предметом адміністративного позову є виключно перевірка бездіяльності відповідача щодо ненадання відпустки, в порядку ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», правомірність звільнення зі служби в поліції, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, і лише в межах цих питань здійснюється судовий розгляд.
Позивачем не наведено обґрунтованих доводів про те, яким чином позовні вимоги у цій справі, можуть вплинути на інтереси ОСОБА_3 , як третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, що відповідно до ст.49 КАС є підставою для їх залучення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року із запереченнями на ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.02.2026 року щодо відводу судді, від 11.02.2026 року щодо відводу судді та від 11.02.2026 року про відмову у залученні до участі у справі третьої особи без самостійних вимог залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року у справі №300/3493/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	

Повний текст постанови складено 28.05.2026 року.