ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/3067/25	
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,
суддів: Бонк Т.Б., 
Якімець Г.Г.,
секретар судового засідання Бабій М.М.
явка учасників справи: 
від позивача: Павлова З.П.;
від відповідача: Семенина В.М.,

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “Західбудторг” б/н від 29.12.2025
на рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2025, суддя Король М.Р., м.Львів, повний текст рішення складено 15.12.2025
у справі № 914/3067/25
за позовом Львівської міської ради
до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю “Західбудторг”
про стягнення 557 282,15 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог позивача. 
02.10.2025 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Львівської міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю “Західбудторг” про стягнення заборгованості на суму 564 025, 00 грн.
Позов обґрунтовано тим, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які повинен був заплатити, як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.12.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Західбудторг» на користь Львівської міської ради 311 235,60 грн суми основного боргу, 205 003,30 грн. інфляційних втрат, 40 008,70 грн. - 3% річних (в цілому на суму 556 247,60 грн) та 6 674,97 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено у зв`язку з арифметично невірним розрахунком інфляційних втрат.
Рішення суду обґрунтоване тим, що відповідач, будучи замовником будівництва та ввівши об`єкт в експлуатацію у 2021 році, не виконав передбачений Законом №132-IX обов`язок зі сплати пайової участі у розвиток інфраструктури м. Львова до моменту введення об`єкта в експлуатацію. Суд дійшов висновку, що у зв`язку з несплатою таких коштів відповідач безпідставно зберіг у себе грошові кошти, які підлягають стягненню на підставі ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуте (збережене) майно.
При цьому суд врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду щодо застосування перехідних положень Закону №132-IX, визнав належним способом захисту вимогу про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі, а також встановив, що реконструкція з надбудовою є видом будівництва і не звільняє забудовника від обов`язку сплати пайового внеску.
Крім основного боргу, суд стягнув інфляційні втрати та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, однак у частині інфляційних втрат позов задовольнив частково, оскільки розрахунок позивача був арифметично невірним.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи.
29.12.2025 до Західного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшла апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю «Західбудторг» б/н від 29.12.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2025 у справі №914/3067/25, в якій останнє просило скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував фактичні обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкових висновків щодо наявності у ТОВ «Західбудторг» обов`язку зі сплати пайової участі.
Скаржник вказує, що у рішенні суду відсутні конкретні дані про те, коли саме Львівською міською радою було проведено аналіз дотримання містобудівного законодавства та встановлено факт несплати пайового внеску. Також зазначається, що дозвіл на початок виконання будівельних робіт від 28.04.2020 був виданий фізичній особі — ОСОБА_1 , тоді як позов подано до ТОВ «Західбудторг», без належного обґрунтування переходу обов`язку зі сплати пайового внеску саме до товариства.
Апелянт наголошує, що суд помилково визначив дату початку будівельних робіт. Фактично товариство розпочало роботи лише після реєстрації повідомлення від 20.07.2020 № ЛВ061200720278, а завершення реконструкції підтверджено декларацією про готовність об`єкта від 14.05.2021. У зв`язку з цим скаржник стверджує, що правовідносини виникли вже після втрати чинності статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка передбачала обов`язкову пайову участь.
Також скарга містить доводи про неправильне застосування судом Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ. На думку апелянта, ці положення поширюються лише на об`єкти, будівництво яких було розпочато до 01.01.2020 та не завершено станом на цю дату, або на випадки існування укладених до 01.01.2020 договорів пайової участі. Оскільки реконструкція розпочалась лише у липні 2020 року, а жодного договору пайової участі не укладалось, зазначені норми не підлягають застосуванню.
Окремо апелянт звертає увагу, що йдеться не про нове будівництво, а про реконструкцію існуючих нежитлових приміщень промислового призначення, збудованих ще у радянський період. На думку скаржника, реконструкція не є забудовою земельної ділянки, а тому не утворює обов`язку зі сплати пайового внеску. Крім того, відповідно до п.2.5.12 ухвали Львівської міської ради №6098 від 26.12.2019, об`єкти промислового призначення звільнялись від сплати пайової участі.
Апелянт також вказує на арифметичні та правові помилки у розрахунках позивача і суду. Зокрема, зазначається, що кошторисна вартість у документах вказана як 7780,890 тис. грн., однак суд фактично здійснив розрахунок, виходячи із суми 7 780 890 грн. Також оскаржується нарахування інфляційних втрат і 3% річних за весь період до 2025 року. На думку скаржника, після введення воєнного стану застосування статті 625 ЦК України є обмеженим, а тому нарахування могло здійснюватись лише до 23.02.2022.
Крім того, апелянт посилається на сплив строку позовної давності, оскільки декларація про готовність об`єкта зареєстрована 14.05.2021, тоді як позов подано лише 01.10.2025, тобто після спливу трирічного строку.
Також скаржник вважає, що суд не дослідив належним чином питання правового статусу земельної ділянки, її власника та факту належності об`єкта до промислових будівель, хоча ці обставини мають істотне значення для правильного вирішення спору.
13.01.2026 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Західбудторг» б/н від 29.12.2025 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2025 - без змін. 
Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2025 справу №914/3067/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 05.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Західбудторг» б/н від 29.12.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2025 у справі №914/3067/25.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.01.2026 розгляд справи №914/3067/25 призначено на 18.03.2026.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.03.2026 розгляд справи №914/3067/25 відкладено на 29.04.2026.
Ухвалою від 29.04.2026 розгляд справи №914/3067/25 відкладено на 20.05.2026.
У судове засідання 20.05.2026 з`явились представники сторін.
Представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, навівши доводи аналогічні викладеним в ній, просив її задоволити. 
Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, при цьому наводив доводи аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу. 
Строки розгляду справи в суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.
Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (стаття 269 ГПК України). 
Рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2025 оскаржується відповідачем в повному обсязі.
Апеляційний суд, розглянув в судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача, дійшов висновку про залишення її без задоволення з таких підстав.
Як встановлено судами, за результатами аналізу дотримання вимог містобудівного законодавства Львівська міська рада встановила, що ТзОВ «Західбудторг», будучи замовником будівництва об`єкта «Реконструкція нежитлових приміщень з розширенням за рахунок надбудови третього та мансардного поверхів під адміністративно-побутовий корпус на вул. Чигиринській, 42», не сплатило до місцевого бюджету кошти пайової участі у розвитку інфраструктури міста, а також не подало документів на підтвердження вартості будівництва та техніко-економічних показників об`єкта.
Відповідно до рішення виконавчого комітету №156 від 16.02.2018 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на реконструкцію гр. ОСОБА_1 нежитлових приміщень з розширенням за рахунок надбудови третього та мансардного поверхів під адміністративно-побутовий корпус на вул. Чигиринській, 42» затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на реконструкцію нежитлових приміщень з розширенням за рахунок надбудови під адміністративно-побутовий корпус.
28.04.2020 Інспекцією ДАБК у м. Львові зареєстровано Дозвіл на початок виконання будівельних робіт № ЛВ 061201190744.
Згідно із Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта №ЛВ101210514632 від 14.05.2021 об`єкт прийнято в експлуатацію, в подальшому - замовник ТзОВ «Західбудторг».
При цьому, ТзОВ «Західбудторг» не зверталось до департаменту економічного розвитку із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва «Реконструкція нежитлових приміщень з розширенням за рахунок надбудови третього та мансардного поверхів під адміністративно-побутовий корпус на вул. Чигиринській, 42» та не подало документи, що підтверджують вартість будівництва даного об`єкту, техніко-економічні показники об`єкта.
Відповідно до ухвали Львівської міської ради №777 від 14.07.2016 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами ЛМР» (чинної до її скасування ухвалою Львівської міської ради №1081 від 08.07.2021), до повноважень департаменту економічного розвитку належали проведення на підставі звернень замовників розрахунку розміру пайового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, а також укладення договорів про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Львова.
Згідно з ухвалою Львівської міської ради №1081 від 08.07.2021 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами ЛМР», до повноважень департаменту економічного розвитку віднесено вирішення питань щодо відтермінування (розтермінування) сплати пайового внеску та проведення його перерахунку згідно з діючими договорами про пайову участь на підставі звернення замовника (забудовника) до прийняття об`єкта містобудування в експлуатацію.
Під час прийняття об`єкта в експлуатацію замовник будівництва зазначив, що пайова участь ним не сплачувалася у зв`язку з наявністю підстав для звільнення від її сплати.
У Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 14.05.2021 замовником визначено кошторисну вартість будівництва у розмірі 7 780 890,00 грн.
На підставі зазначеної кошторисної вартості Департаментом економічного розвитку проведено розрахунок розміру пайового внеску, який становить 311 235,60 грн (7 780 890,00 грн Ч 4 %).
Крім того, на суму основного боргу нараховано інфляційні втрати в розмірі 206 037,85 грн за період з 15.05.2021 по 26.08.2025, а також 3 % річних у розмірі 40 008,70 грн за аналогічний період.
Предметом позовних вимог є стягнення з ТОВ «Західбудторг» 564 025,00 грн безпідставно збережених коштів пайової участі на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
На момент прийняття в експлуатацію спірного об`єкта відповідача (28.04.2022) статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (з 01.01.2020).
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (Закон №132-IX) врегулював відповідні правовідносини у пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» та установив, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку, зокрема:
-розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування (підпункт 1 частини 2);
-замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва (підпункт 3 частини 2);
-пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію (підпункт 4 частини 2).
При цьому, договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Тобто, відповідно до внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» змін з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх повного виконання, є лише договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року (ч. 1 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні»).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 виклала висновок щодо вирішення правової проблеми, пов`язаної з застосуванням норм права до правовідносин, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір.
Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.
Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.
Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.
Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною 2 статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а отже, і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після втрати нею чинності.
Крім того, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01.01.2020. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в розвитку інфраструктури населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.
У зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом.
У такому разі, суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити, як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).
Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Тобто, зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Отже, у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 у справі №910/9548/21 дійшов висновку, що законодавець під час внесення змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні») чітко визначив підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме:
-якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та, оскільки з 01.01.2020 встановлений статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавець визначив нормативне регулювання таких правовідносин, зокрема, абзацом 2 пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX.
Передбачений вказаною нормою порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: (1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; (2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
Ураховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.
Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:
-для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020; - для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Отже, для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
Такі висновки Верховного Суду відповідають загальним принципам рівності та справедливості, є націленими на те, щоб замовник будівництва, який розпочав його до 01.01.2020 та добросовісно виконав встановлений законом (статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності») обов`язок щодо пайової участі, був у однакових ринкових умовах із забудовником, який аналогічно розпочав будівництво у попередні роки до 01.01.2020, але до цієї дати такого обов`язку не виконав, можливо навіть свідомо затягуючи процес здачі об`єкта будівництва в експлуатацію до 01.01.2020 з метою уникнення сплати пайової участі.
Водночас, у вказаній постанові Верховний Суд також зауважив, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України.
Аналогічні за змістом правові висновки наведені Верховним Судом у постановах від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21 та від 20.08.2024 у справі № 910/7707/19.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що обраний позивачем спосіб захисту є належним, оскільки у цій справі, позивач звернувся з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі замовника у розвитку населеного пункту на підставі статті 1212 ЦК України.
Зважаючи на встановлені обставин, які свідчать про початок виконання будівельних робіт у квітні 2020 року та закінчення відповідачем будівництва спірного об`єкту у травні 2021 року, водночас за відсутності договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту до 01.01.2020, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин норм абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-ІХ, які встановлюють розмір та порядок пайової участі замовників будівництва протягом 2020 року.
Ухвалою Львівської міської ради №6098 від 26.12.2019 «Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м.Львова протягом 2020 року» встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у м.Львові перераховують до міського бюджету м.Львова кошти для створення і розвитку інфраструктури м. Львова (пп. 2.1 п. 2).
Відповідно до пп. 2.2 пункту 2 ухвали Львівської міської ради №6098 від 26.12.2019, розмір пайової участі становить: для нежитлових будівель та споруд 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
Згідно із пп. 2.3 пункту 2 ухвали Львівської міської ради №6098 від 26.12.2019, порядок розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва є таким: замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до департаменту економічного розвитку із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта з техніко-економічними показниками; до заяви про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, замовник будівництва додає такі завірені замовником копії документів: для нежитлового будівництва копію документа, що дає право на виконання будівельних робіт та зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва об`єкта містобудування, визначеного згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, затверджений замовником; для житлового будівництва копію документа, що дає право на виконання будівельних робіт та документа, що відображає техніко-економічні показники об`єкта.
За приписами п. 2.4 ухвали Львівської міської ради №6098 від 26.12.2019 департамент економічного розвитку протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва.
Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. Кошти, отримані, як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Львова. Інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації (п. 2.6-2.8 ухвали Львівської міської ради №6098 від 26.12.2019р.).
При прийнятті вищевказаної ухвали, втратила чинність ухвала Львівської міської ради від 03.04.2008 №1697 «Про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова» (із змінами внесеними ухвалою ЛМР від 09.07.2009 №2779 «Про внесення змін до ухвали міськради від 03.04.2008 № 1697»).
Розмір (величину) пайової участі замовника будівництва позивачем визначено, виходячи із вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 та ухвали Львівської міської ради №6098 від 26.12.2019 «Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року», яка відповідає вимогам вищевказаного закону.
Відповідно до розрахунку позивача, відповідач безпідставно зберіг кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту в наступному розмірі: величина пайового внеску склала: 7 780 890 грн. х 0,04 = 311 235,60 грн.; також на вказану суму нараховано 206 037,85 грн. - інфляційних втрат за період з 15.05.2021 по 26.08.2025 та 40 008,70 грн.- 3 % річних за аналогічний період.
Як встановлено судами, доказів щодо оплати заборгованості відповідачем не надано, отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем з основного боргу становить 311 235,60 грн. та підлягає стягненню.
Твердження апелянта про те, що реконструкція існуючих нежитлових приміщень не є забудовою земельної ділянки та не породжує обов`язку зі сплати пайової участі, є помилковим та не відповідає положенням чинного законодавства.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» будівництво включає нове будівництво, реконструкцію, реставрацію та капітальний ремонт об`єкта будівництва. Отже, реконструкція є одним із видів будівництва у розумінні зазначеного Закону.
Крім того, згідно зі статтею 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування і забудова територій охоплюють, зокрема, реконструкцію існуючої забудови та територій. Таким чином, доводи апелянта про те, що реконструкція не є будівництвом, суперечать законодавчому визначенню відповідних понять.
Матеріалами справи встановлено, що реконструкція передбачала надбудову додаткових поверхів та призвела до зміни площі, об`єму і технічних характеристик об`єкта нерухомості. Такі роботи не можуть розглядатися як звичайне утримання чи ремонт існуючої будівлі, а є будівництвом у розумінні містобудівного законодавства.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що реконструкція об`єкта із надбудовою додаткових поверхів та збільшенням його техніко-економічних показників за своїми правовими наслідками прирівнюється до нового будівництва та не виключає обов`язку замовника щодо сплати пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №922/3049/18, суд зазначив, що оскільки відповідач є замовником будівництва (реконструкції) він зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку населеного пункту шляхом пайової участі, і саме на замовника покладається обов`язок зі сплати відповідних коштів.
За таких обставин, реконструкція наявної будівлі без забудови нової земельної ділянки не звільняє відповідача від обов`язку сплати коштів пайової участі.
Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції та ґрунтуються на помилковому розумінні норм матеріального права.
Позивач здійснив розрахунок пайової участі на підставі даних, вказаних самим відповідачем у повідомленні ДАБК: кошторисна вартість — 7 780 890,00 грн.
Вказане підтверджено витягом з реєстру будівельної діяльності, а отже твердження про арифметичну помилку є безпідставним.
Крім того, розрахунок пайової участі повинен здійснюватися з урахуванням моменту, коли у забудовника виникає зобов`язання щодо її сплати, тобто до дати введення об`єкта в експлуатацію. Це чітко встановлено в абзаці другому пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, який визначає, що внесок має бути сплачений у грошовій формі до моменту прийняття об`єкта в експлуатацію. Отже, саме ця дата є ключовою для визначення обов`язку зі сплати пайової участі.
Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст.610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).
Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати в розмірі 206 037,85 грн. та 3% річних в розмірі 40 008,70 грн.
Апеляційний суд, здійснивши перевірку правильності нарахування інфляційних втрат та 3% річних, зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що розрахунок 3 % річних у розмірі 40 008,70 грн здійснено правильно та відповідно до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим зазначена сума підлягає стягненню з відповідача.
Водночас місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про наявність арифметичної помилки у розрахунку інфляційних втрат, поданому позивачем. Здійснивши власний перерахунок, суд першої інстанції встановив, що належний до стягнення розмір інфляційних втрат становить 205 003,30 грн, а тому обґрунтовано задовольнив позов у цій частині частково та відмовив у стягненні решти заявленої суми інфляційних втрат.
Відповідно до частин 1, 2 статті 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Доказів в спростування вищенаведених обставин не поступало, доказів щодо оплати заборгованості відповідачем не представлено.
Щодо позовної давності.
Перебіг позовної давності починається з моменту, коли орган місцевого самоврядування дізнався або міг дізнатись про невиконання обов`язку зі сплати пайової участі (ст. 261 ЦК України).
Оскільки факт несплати встановлено у ході перевірки стану дотримання містобудівного законодавства у 2024 р., трирічний строк не пропущено.
Більше того, порушення є триваючим, адже обов`язок зі сплати пайової участі не виконано.
Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Моментом, з якого починається перебіг позовної давності, є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Строк позовної давності починається:
1)від дня коли були порушені права Львівської міської ради, зокрема, з моменту введення об`єкта в експлуатацію (02.07.2020р.);
2)від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права (лист Департаменту економічного розвитку №4-2301-27607 від 21.05.2025р.).
Крім того, строк позовної давності не пропущений, оскільки спочатку він продовжувався на період дії карантину, а згодом - зупинений на строк дії воєнного стану в Україні.
Так, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24:00 год. 30.06.2023р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023р. №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Разом з тим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022р., затвердженого Законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022р.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022р. №2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022р., розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».
Між тим, Законом України від 14.05.2025р. №4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набрав чинності 04.09.2025, було виключено з Цивільного кодексу України пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення», яким було передбачено зупинення строків позовної давності.
Виходячи з вищенаведених положень законодавства, за всіма вимогами, що виникли після 02.07.2020 та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, в період до 02.10.2025 року, строки вважалися продовженим на підставі п. 12 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та п. 7 Прикінцевих положень ГК України (в редакціях, що діяли станом на момент виникнення спірних правовідносин та звернення позивача з позовом до господарського суду).
З огляду на зазначені обставини, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем строку позовної давності пропущено не було, отже застосування строку позовної давності у цій справі є безпідставним.
Факт здійснення будівельних робіт підтверджено офіційними документами ДАБК.
Право власності на земельну ділянку не є визначальним для виникнення обов`язку сплатити пайову участь — цей обов`язок пов`язаний з набуттям права на виконання будівельних робіт і введенням об`єкта в експлуатацію.
Оскільки Львівська міська рада звернулася з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі, належним відповідачем є особа, яка фактично завершила будівництво та ввела об`єкт в експлуатацію, взявши на себе всі зобов`язання замовника, незалежно від того, хто спочатку отримував містобудівні умови.
У цій справі ТзОВ «Західбудторг» є відповідачем з огляду на таке.
У позові чітко зазначено, що містобудівні умови та обмеження на реконструкцію були затверджені для ОСОБА_1 (рішення виконкому від 16.02.2018р. №156).
Однак, згідно з Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 14.05.2021р. (№ЛВ101210514632), замовником будівництва, який прийняв об`єкт в експлуатацію, є ТзОВ «Західбудторг».
Відповідно до законодавства (Закон № 132-IX), обов`язок сплатити пайову участь (або, у випадку її несплати, обов`язок повернути безпідставно збережені кошти) лежить на особі, яка: є замовником будівництва на момент прийняття об`єкта в експлуатацію, підписала Декларацію (чи Акт) про готовність об`єкта, в якій зафіксувала інформацію про сплату/несплату пайової участі.
Таким чином, належним відповідачем у даному випадку є ТзОВ «Західбудторг», яке взяло на себе кінцеві будівельні та фінансові зобов`язання перед місцевим бюджетом.
Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Частинами 1-2 ст. 74 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Відповідно до ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За змістом частин 1-3 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з усталеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, зокрема, викладеною в постановах від 08.10.2019 у справі № 911/594/18 та від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, перерахування замовником об`єкта будівництва у передбачених законом випадках коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до відповідного місцевого бюджету є обов`язком, а не правом забудовника.
Апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, оскільки спростовуються дослідженими матеріалами справи, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставинами, а також правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції. 
Заперечення позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, узгоджуються з фактичними обставинами справи та підтверджуються належними і допустимими доказами.
З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2025 у справі №914/3067/25 ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним, обґрунтованим і таким, що відповідає встановленим у справі обставинам, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2025 у справі №914/3067/25 прийнято з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.
Апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Судові витрати.
У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “Західбудторг” б/н від 29.12.2025 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2025 у справі №914/3067/25 – залишити без змін.
Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено і підписано 29.05.2026.

Головуючий суддя Бойко С.М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.