Справа № 490/6030/21
н\п 2/490/45/2026

Центральний районний суд м. Миколаєва

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2026 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: 
головуючого судді Шолох Л.М., 
за участі секретаря Шведюк Д.О., 
за участі представника позивача Боровик Д.І.,
представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 
за позовом Окружної прокуратури міста Миколаєва, яка діє в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні землями державного лісового фонду шляхом визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державних актів на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення земельної ділянки, -
В С Т А Н О В И В:
Керівник Окружної прокуратури міста Миколаєва, в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , в якому позивач просить, з урахування заяви про зміну предмету позову від 02.05.2025 року, ухвалити рішення яким:
витребувати на користь держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації, код ЄДРПОУ00022579) з правом постійного користування Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ЄДРПОУ 44768034) від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) земельну ділянку площею 0,0999 га з кадастровим номером 4810137200:01:052:0012, розташовану по АДРЕСА_1 ;
стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Миколаївської обласної прокуратури (р/р UA748201720343150001000000340, ЄДРПОУ 02910048 Банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172) сплачений судовий збір за подачу позову.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилаючись, на приписи статтей 387 та 388 ЦК України, вказує на те, що спірна земельна ділянка має бути повернута його власнику як земля лісогосподарського призначення.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.07.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.07.2021 року задоволено заяву Окружної прокуратури м. Миколаєва та вжито заходів забезпечення позову.
Відповідачі Миколаївська міська рада, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.10.2025 року закрито підготовче провадження у справі № 490/6030/21 та призначено її до розгляду по суті.
У судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_4 , яка позов підтримала, просила задовольнити його у повному обсязі. ОСОБА_2 , який представляє інтереси відповідача ОСОБА_1 , просив у задоволенні позові відмовити з огляду на його безпідставність.
Від представника Миколаївської міської ради надійшла заява про розгляд справи без його участі. Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився. Під час розгляду справи поштова кореспонденція судом направлялася на наявна адресу відповідача ОСОБА_3 , однак була повернута з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України судова повістка є врученою адресату.
Заслухавши думку учасників сторін, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, які не з`явилися.
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.
Рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року №35/54 (пункти 87, 87.1, 87.2, 87.3 розділу 4):
затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 999 кв.м, зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови, за рахунок земель міста, не наданих у власність або у користування, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ; 
надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки наданий рішенням міської ради від 18.09.08 №27/64; 
надано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку площею 999 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ; 
зазначено, що земельна ділянка має обмеження у використанні згідно КОПВНЗТВЗД: правові, типу 1.1. – «зміна цільового використання» та на частину земельної ділянки площею 706 кв.м. спеціальні, типу 4.3.1. – «в санітарно-захисних зонах інженерно-технічних споруд і комунікацій».
ОСОБА_3 отримав державний акт про право власності серії ЯК № 820185 від 01.02.2012 року на земельну ділянку, площею 999 кв.м. по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 4810137200:01:052:0012.
Надалі ОСОБА_3 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.04.2012 року № 1217.
Відповідно до державного акту на землю серії ЯК №914281 від 18.07.2012 року ОСОБА_1 належить 0,0999 га за адресою АДРЕСА_1 . 
Відповідно до наданої ДА Лісових ресурсів України 24.11.2020 року за №749 земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:052:0012 – входить до складу державного лісового фонду кВ. 47 вид.1 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп».
Відповідно до наданої інформації ДА Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 04.09.2020 року №738 - земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:052:0012 згідно з даними Публічної кадастрової карти України та планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування розміщена в межах земель лісогосподарського призначення, що перебувають в постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство». Інформація про вилучення зазначеної земельної ділянки зі складу земель постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» до управління не надходила. Проекти землеустрою або інша землевпорядна документація стосовно відведення цієї земельної ділянки у власність громадян, зміни цільового призначення ділянок лісогосподарського призначення, а також вилучення їх зі складу земель ДП «Мик5олаївське ЛГ» на розгляд та погодження до управління не надходили і відповідно до висновки про погодження будь-якої документації управлінням не надавались.
03.03.2021 року за №59 ДП «Миколаївське лісове господарство» повідомлено, що ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:052:0012 – відноситься до земель державного лісового фонду (квартал 47) та належить ДП «Миколаївське лісове господарство» на праві постійного користування.
Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі – Земельний кодекс України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.
Частина перша статті 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної Цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд. ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, державних чи комунальних некомерційних товариств, крім перетворення державних чи комунальних підприємств у випадках, визначених статтею 120-1 цього Кодексу; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом публічно-приватного партнерства або об`єктом концесії; з) припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами); и) невиконання акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, вимог, визначених статтею 120-1 цього Кодексу.
Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті (частина шоста статті 149 Земельного кодексу України).
З наведеного слідує, що вилучення земельних та передача їх у власність іншим особам є можливим лише після їх вилучення у встановленому законом порядку у попереднього користувача.
Частина третя статті 149 Земельного кодексу України вказує на те, що сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. 
Відповідно до наданої інформації ДА Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 04.09.2020 року №738 - земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:052:0012 згідно з даними Публічної кадастрової карти України та планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування розміщена в межах земель лісогосподарського призначення, що перебувають в постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство». Інформація про вилучення зазначеної земельної ділянки зі складу земель постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» до управління не надходила. Проекти землеустрою або інша землевпорядна документація стосовно відведення цієї земельної ділянки у власність громадян, зміни цільового призначення ділянок лісогосподарського призначення, а також вилучення їх зі складу земель ДП «Мик5олаївське ЛГ» на розгляд та погодження до управління не надходили і відповідно до висновки про погодження будь-якої документації управлінням не надавались
З інформації ДП «Миколаївське лісове господарство» від 03 березня 2021 року № 59 слідує, що підприємство не відмовлялося від права користування спірною земельною ділянкою та згоди (погодження) на вилучення вищевказаної земельної ділянки не надавало, про що також зазначено у повідомленні від 02.065.2021 року №189.
Відповідно до частини першої статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. 
Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частина друга статті 20 Земельного кодексу України.
Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 20 Земельного кодексу України).
Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства (частина четверта статті 20 Земельного кодексу України).
Частина перша статті 57 Лісового кодексу України в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. 
Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання для житлової, громадської і промислової забудови провадиться переважно за рахунок площ, зайнятих чагарниками та іншими малоцінними насадженнями (частина друга статті 57 Лісового кодексу України).
Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища (частина третя статті 57 Лісового кодексу України). 
За такого, Миколаївською міською радою в односторонньому позасудовому порядку поза волею власника в особі Миколаївської облдержадміністрації вилучено спірну земельну ділянку з постійного землекористування ДП «Миколаївське лісове господарство» та надано її у приватну власність ОСОБА_3 з одночасною зміною цільового призначення, що суперечить частині четвертій статті 20 Земельного кодексу України, статті 57 Лісового кодексу України без необхідних погоджень органів контролю. Отже, пункти 10987, 87.1, 87.2, 87.3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54 в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки не відповідає вимогам чинного на той час законодавства.
Вирішуючи питання щодо витребування спірної земельної ділянки, суд зазначає таке.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилається на статті 387-388 ЦК України, як на підставу витребування земельної ділянки.
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка немала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише уразі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна (частина друга статті 388 ЦК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі №669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).
Перевірка добросовісності/недобросовісності набувача, має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.
Посилання прокурора, на наявний у справі Акт обстеження земельної ділянки разом з фотоматеріалами, в якому зазначено про те, що спірна земельна ділянка вільна від споруд та будівель, не є беззаперечним доказом належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду та відносно неї існують обмеження щодо набуття у власність.
За такого, суд не погоджується з твердженням прокурора про те, що в силу об`єктивних, видимих природних ознак спірної земельної ділянки, ОСОБА_1 не міг не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки та її належність до земель лісового фонду, ризики набуття її у приватну власність, а отже мали можливість відмовитись від її отримання, але свідомо не зробили цього, що свідчить про недобросовісність останніх при набутті права власності на спірну земельну ділянку.
Також не заслуговують на увагу посилання на те, що відповідач проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що на момент набуття ним права власності на спірну ділянку, вона не може бути використана для індивідуального житлового будівництва, знаходиться у природній (незабудованій) місцевості загального користування із природною рослинністю, оскільки набувач не повинен перевіряти історію набуття (передачу) у власність - земельної ділянки та робити висновки щодо правомірності попереднього переходу нерухомого майна.
Таких же висновків дійшов Миколаївський апеляційний суд у постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 490/5742/24.
Отже, у даній справі не встановлено обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідача ОСОБА_1 під час набуття ним у власність за відплатним договором спірної земельної ділянки, відповідач у справі є добросовісним набувачем. За такого спірна земельна ділянка не підлягає витребуванню на підставі статті 387 ЦК України.
Частина перша статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до частини другої статті 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
Частина третя статті 388 ЦК України визначає, що держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.
Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною. Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.
Відповідно до частини четвертої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Судом встановлено, що право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_3 отримав у 01.02.2012 року, ОСОБА_1 – у липні 2012 року. Інформація щодо проведення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня.
Розрахунки при витребуванні майна із чужого незаконного володіння визначені статтею 390 ЦК України, в редакції чинній на момент розгляду справи.
Так, відповідно до частини п`ятої статті 390 ЦК України суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви (Статтю 390 доповнено частиною п`ятою згідно із Законом № 4292-IX від 12 березня 2025).
Зміст цієї статті вказує на те, що у разі витребування майна у добросовісного набувача йому має бути виплачена вартість такого майна, яке визначається за результатами експертно-грошової оцінки земельної ділянки.
Звертаючись до суду із заявою про зміну предмета позову позивач посилався на статті 388 ЦК України як на підставу позову, тому під час вирішення питання про витребування суд відповідно до приписів статті 390 ЦК України, чинній на момент ухвалення судового рішення має вирішити питання щодо компенсації вартості нерухомого майна на користь відповідача, як добросовісного набувача.
Оскільки позивачем не було внесено на депозитний рахунок суду коштів як компенсація вартості спірної земельної ділянки, що є обов`язковою умовою під час витребування земельної ділянки у належного набувача, то суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки.
Вирішуючи обґрунтованість заяви ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності суд зазначає таке.
Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною 8 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності за вимогами щодо витребування чи визнання права щодо нерухомого майна, переданого з державної або комунальної власності у приватну власність, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, починається від дня державної реєстрації права власності першого набувача або дати передачі першому набувачеві нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності.
З матеріалів справи слідує, що 28.07.2021 року позивач звертаючись до суду в інтересах держави із цим позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні землями державного лісового фонду шляхом визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державних актів на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення земельної ділянки.
Розташування земель лісового фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених статтею 59 ЗК України. 
Позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.
Як зазначено позивачем у заяві від 17.10.2025 року, що відповідно до наявної у справі інформації Миколаївської обласної державної адміністрації від 10.09.2020 № 05-67/2526/5-20 обласній державній адміністрації не було відомо про рішення Миколаївської міської ради від 19.06.2009 № 35/34 та відведення у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:052:0012. 
Тож Миколаївській обласній державній адміністрації стало відомо про порушення її інтересів внаслідок незаконного розпорядження міською радою спірною лісовою ділянкою після опрацювання інформації прокурора від 01.09.2020 № 31/1-10523вих-20, тобто у вересні 2020 року. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 введено з 12.03.2020 обмеження для запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), які діяли до 24:00 30.06.2023 на всій території України (скасовані постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»). 
Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», у пункті 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Отже, на час дії встановленого на території України карантину строки позовної давності, визначені статтями 257, 258 ЦК України, були продовжені.
Також у заяві позивачем зазначено, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 року, що наразі триває. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 №2120-IX «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України були доповнені пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного стану позовна давність, визначена у статтях 257–259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжується на строк його дії. Згідно із Законом України від 08.11.2023 № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності з 30.01.2024, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено у наступній редакції: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Законом України «Про внесення змін до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-ІХ виключено пункт 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України. Цей Закон 04.09.2025 набрав чинності. Отже, з 12.03.2020 по 03.09.2025 перебіг позовної давності, визначений ЦК України, продовжувався та зупинявся.
Запроваджений на території України воєнний стан з огляду на вимоги пункту 19 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України є безумовною підставою для зупинення строку позовної давності на період чинності цієї норми. Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17. 
Якщо строк позовної давності почав перебіг та не сплив станом на 12.03.2020, цей строк вважається таким, що не пропущений, оскільки він був продовжений, а надалі зупинений. Подібний висновок сформульовано Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 10.04.2025 № 911/1913/23. Тобто, станом на дату отримання Миколаївською обласною державною адміністрацією інформації прокурора від 01.09.2020, з якого остання дізналась про передання у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:052:0012, діяв режим надзвичайної ситуації на території України, що продовжував строки позовної давності. 
Резюмуючи викладене позивачем визначено, що строк звернення до суду з позовом не пропущено.
Окрім цього суд звертає увагу представника ОСОБА_1 , що ним не подано до суду докази про які він зазначив у судовому засідання, які доводять те, що Миколаївська обласна державна адміністрація, як розпорядник земель державної власності - дізналась або мала можливість дізнатись про незаконне розпорядження міською радою спірною ділянкою раніше, ніж повідомив про це прокурор.
Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку що у задоволенні заяви ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності у цій справі не вбачається підстав.
Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок позивача.
Вжиті судом заходи забезпечення позову під час розгляду справи слід скасувати.
Керуючись статтям 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 272-273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Окружної прокуратури міста Миколаєва, яка діє в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні землями державного лісового фонду шляхом визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державних актів на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення земельної ділянки – відмовити.
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.07.2021року у вигляді: 
арешту на земельну ділянку площею 999 кв. м. з кадастровим номером 4810137200:01:052:0012, яка розташована по АДРЕСА_1 та заборони органам, які проводять реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки;
заборони Управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради (Херсонське шосе, 48/8, м. Миколаїв, 54024) та Управлінню державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області (вул. Космонавтів, 61, м. Миколаїв, 54056) здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості на земельній ділянці площею 999 кв. м. із кадастровим номером 4810137200:01:052:0012, розташовану по АДРЕСА_1 ;
заборони ОСОБА_1 (реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) вчиняти із земельною ділянкою із кадастровим номером 4810137200:01:052:0012 дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної ділянки, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, присвоєння нової адреси, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проведення на ній будь-яких будівельних робіт.
Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя           Л.М. Шолох