П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 484/289/22	

Головуючий І інстанції: Птичкіна В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту ухвали - 12.01.2026р.) про повернення заяви про поворот виконання рішення у справі за адміністративним позовом Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення штрафу, -
В С Т А Н О В И В: 
20.01.2022р. ГУ Держпродспоживслужби в Миколаївській області звернулось до суду з позовом до ФОП ОСОБА_1 , в якому просило суд стягнути з відповідача до Державного бюджету України штрафні санкції у розмірі 102000 грн.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.01.2024р. даний позов ГУ Держпродспоживслужби в Миколаївській області - задоволено та стягнуто з ФОП ОСОБА_1 до Державного бюджету України штраф у розмірі 102000 грн. 
Не погоджуючись із вказаним вище судовим рішенням, позивач 16.04.2024р. подав апеляційну скаргу.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2025р. апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 - задоволено, рішення суду від 16.01.202р. - скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ГУ Держпродспоживслужби в Миколаївській області - відмовлено.
08.01.2026р. відповідач звернувся до суду 1-ї інстанції з заявою про поворот виконання рішення в порядку ст.380 КАС України та стягнення з ГУ Держпродспоживслужби в Миколаївській області 29920,64 грн. стягнутої суми та 3992 грн. виконавчого збору.
Ухвалою судді Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року заяву про поворот виконання судового рішення - повернуто ФОП ОСОБА_1 на підставі ч.2 ст.167 та п.3 ч.4 ст.169 КАС України.
Не погоджуючись із зазначеною вище ухвалою суду, відповідач 22.01.2026р. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.01.2026р. і направити дану справу до суду 1-ї інстанції для продовження її розгляду по суті. Зокрема, позивач зазначає про те, що вищевказана ухвала прийнята з надмірним формалізмом та без належного дослідження судом усіх обставин справи.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2026р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено дану справу до розгляду в порядку письмового провадження.
17.02.2026р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Позивач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до п.3 ч.1 ст.294 та ч.2 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачу розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для її задоволення.
Як передбачено у ч.1 ст.167 КАС України, будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити:
1) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або ж місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
2) найменування суду, до якого вона подається;
3) номер справи, прізвище та ініціали судді (суддів), якщо заява (клопотання, заперечення) подається після постановлення ухвали про відкриття провадження у справі;
4) зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника;
5) підстави заяви (клопотання, заперечення);
6) перелік документів та інших доказів (за наявності), що додаються до такої заяви (клопотання, заперечення);
7) інші відомості, які вимагаються цим Кодексом.
При цьому, до заяви, скарги, клопотання або заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).
Якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог ч.1 цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду (ч.2 ст.167 КАС України).
У свою чергу, за приписами п.3 ч.4 ст.169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або ж підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.
Приймаючи спірну ухвалу та повертаючи заявлений позов позивачу на підставі ч.2 ст.167 та п.3 ч.4 ст.169 КАС України, суддя Миколаївського окружного адміністративного суду послався на те, до заяви не було як додано доказів її надіслання (надання) іншим учасникам справи, так і належних доказів на підтвердження повноважень адвоката у даній справі.
Разом із тим, судова колегія вважає наведений висновок суду 1-ї інстанції необґрунтованим, безпідставним та передчасним, з огляду на наступне.
За приписами ч.1 ст.57 КАС України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Так, згідно з ч.4 ст.59 КАС України, повноваження адвоката, як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
У силу ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», ордером є письмовий документ, що у випадках, встановлених цим же Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.
Відповідно до п.12.4 «Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги (у новій редакції)» (затв. рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019р. №41), ордер містить необхідні реквізити і, зокрема, назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». 
Під назвою органу розуміється як безпосередньо назва конкретного органу, так і назва групи органів, визначених ч.1 ст.20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (наприклад, «судові органи», «органи державної влади», «органи місцевого самоврядування», «органи досудового слідства», «правоохоронні органи» тощо).
Верховний Суд вже неодноразово вирішував питання прийнятності ордеру як документа, що підтверджує повноваження адвоката, у разі, коли в ньому замість найменування конкретного органу (суду), у якому надається правова допомога, зазначено загальне найменування системи органів, зокрема, «суди України» чи інші подібні загальні найменування органів / установ.
У постанові Верховного Суду від 30.11.2021р. у справі №826/17175/18 зазначено, що:
- під назвою органу розуміють як безпосередньо назву конкретного органу, так і назву групи органів, визначених п.2 ч.1 ст.20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;
- зазначення в ордері, що правова допомога надається «в судових органах» є достатнім для висновку про наявність у адвоката повноважень діяти від імені сторони у справі;
- вимога судів зазначати в ордері найменування конкретного суду є надмірно формалізованою і створює невиправдані перешкоди для звернення до суду.
Подібна за змістом правова позиція послідовно викладалася Верховним Судом у постановах від 09.10.2020р. у справі №460/1726/19, від 22.04.2021р. у справі №280/2788/20, від 08.02.2023р. у справі №640/30856/21, від 15.05.2024р. у справі №520/14924/23 та інших.
За ч.5 ст.242 КАС України, при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанова Верховного Суду. 
У свою чергу, необхідно звернути увагу, що Європейський суд з прав людини вказав на те, що зобов`язання використовувати електронний зв`язок для звернення до апеляційного суду має на меті гарантувати належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності шляхом прискорення, полегшення та підвищення надійності процедурних обмінів. Усвідомлюючи «бум дематеріалізації» правосуддя в державах-членах і виклики, пов`язані з цим, Суд переконаний, що цифрові технології можуть сприяти кращому відправленню правосуддя та бути поставленим на службу правам, які гарантовані у ст.6 Конвенції, а тому Суд погоджується, що така мета є законною (CASE OF XAVIER LUCAS v. FRANCE, 15567/20 п.46, ЄСПЛ, від 09.06.2022р.).
А тому, на переконання суду апеляційної інстанції, гарантування кожному права на судовий захист та заборона обмеження в такому праві, в тому числі й в умовах інтенсивної «діджиталізації» суспільства, повномасштабної збройної агресії проти України російської федерації та введення воєнного стану на всій території України, хоча б з точки зору найвищої соціальної цінності життя та здоров`я людини, спонукають до сприяння в забезпеченні плюралізму способів взаємодії між судами та учасниками судового процесу, способів надання і оформлення ордеру, а не їх обмеження судами.
Такої ж правової позиції дотримувався і Верховний Суд у своїх у постановах від 06.11.2024р. у справі №483/346/24 та від 12.12.2024р. у справі №420/35964/23.
Як уже зазначалося вище, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, повертаючи заяву про поворот виконання судового рішення, виходив із того, що до неї не було додано належного документа на підтвердження повноважень представника заявника.
Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів констатує, що файл «order.pdf», який був долучений представником відповідача до заяви про поворот виконання судового рішення, дійсно не відображався під час його відкриття у комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду».
Вказана обставина належним чином зафіксована працівниками апарату суду та сама по собі не викликає сумнівів у її достовірності.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд попередньої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність належного підтвердження повноважень адвоката, оскільки не врахував усі наявні в матеріалах справи документи та не надав їм належної правової оцінки.
Зокрема, матеріали справи вже містили ордер на надання правничої допомоги (а.с.131), виданий адвокатом Шалару О.І. на підставі договору про надання правової допомоги від 13.03.2024р. №235, який належним чином підтверджував його повноваження на представництво інтересів ОСОБА_1 «у судах усіх інстанцій».
З огляду на наведені положення законодавства та правові висновки Верховного Суду стосовно достатності зазначення в ордері групи органів, в яких надається правова допомога, колегія суддів доходить висновку про те, що вказаний ордер був належним та достатнім доказом на підтвердження повноважень адвоката на представництво інтересів особи у цій справі.
За наведених обставин, сам лише факт «технічної неможливості» відкриття файлу «order.pdf», долученого до заяви через підсистему «Електронний суд», не міг бути достатньою підставою для висновку про відсутність у представника відповідача належним чином підтверджених повноважень та, як наслідок, для повернення поданої ним заяви.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що матеріали заяви про поворот виконання судового рішення містили квитанцію про доставку відповідних документів до зареєстрованого електронного кабінету ГУ Держпродспоживслужби в Миколаївській області.
Зазначена квитанція безпосередньо підтверджує факт направлення та доставки заяви разом із доданими до неї документами іншому учаснику справи через підсистему «Електронний суд», а тому є належним доказом виконання заявником обов`язку стосовно надсилання копій поданих до суду документів іншим учасникам процесу.
Водночас, вказаний доказ, який коректно відкривався та відображався у комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», залишився поза увагою суду 1-ї інстанції та йому, відповідно, не була надана належна правова оцінка під час вирішення питання про прийняття заяви до розгляду.
Частиною 2 ст.55 Конституції України гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011р. №19-рп/2011 підкреслив значущість положень ст.55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій або ж бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.
Як уже зазначалося вище, у КАС України конституційне право особи на звернення до суду конкретизоване в ч.1 ст.5, за змістом якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або ж законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р., необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п.1 ст.6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, п.п.50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п.29).
При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між «формалізмом» та «надмірним формалізмом». Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Однак, надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, п.25).
Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
Проте, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).
Судова колегія зазначає про те, що за змістом ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів дійшла висновку, що на час вирішення судом першої інстанції питання про повернення заяви відповідачу, згідно з постановленою 12.01.2026р. ухвалою суд не мав для цього ані визначених ч.2 ст.167, ані п.3 ч.4 ст.169 КАС України правових підстав з наведених судом першої інстанції мотивів.
За правилами ст.320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи для продовження розгляду до суду 1-ї інстанції є: 
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 
3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 
4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
У відповідності до ч.3 ст.312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
З урахуванням вищенаведеного, судова колегія вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, ухвала судді Миколаївського окружного адміністративного суду - скасуванню, а дана справа - направленню до того ж суду для продовження розгляду по суті.
Керуючись ст.ст.169,241,243,308,311,312,320,321,322,325,328 КАС України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу судді Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року - скасувати та направити справу №484/289/22 до суду першої інстанції - для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено: 16.06.2026р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: М.П. Коваль 

В.О. Скрипченко