УХВАЛА
12 травня 2026 року
м. Київ
справа № 184/362/25
провадження № 61-5305ск26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Калараша А. А., 
розглянувши касаційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України на рішення Покровського міського суду Дніпропетровської області від 07 січня 2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України 
про відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України на його користь 500 000,00 грн моральної шкоди.
Покровський міський суд Дніпропетровської області рішенням від 07 січня 
2026 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду 
від 08 квітня 2026 року, позов ОСОБА_1 задовольнив частково. 
Стягнув з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 250 000,00 грн у якості відшкодування моральної шкоди. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
20 квітня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Годунов В. С., через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Покровського міського суду Дніпропетровської області від 07 січня 2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року у зазначеній справі.
Касаційна скарга отримана судом та зареєстрована за вх. № 12366/0/220-26 
від 21 квітня 2026 року та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями призначена судді-доповідачу Пророку В. В.
Верховний Суд ухвалою від 04 травня 2026 року задовольнив заяву Пророка В. В. про самовідвід.
Відвів суддю Верховного Суду Пророка В. В. від розгляду касаційної скарги 
 ОСОБА_1 на рішення Покровського міського суду Дніпропетровської області 
від 07 січня 2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про відшкодування моральної шкоди.
Матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 у зазначеній справі передав на повторний автоматизований розподіл.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 травня 2026 року справа передана судді-доповідачу Литвиненко І. В.
07 травня 2026 року Військова частина НОМЕР_1 Національної Гвардії України через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу 
на рішення Покровського міського суду Дніпропетровської області від 07 січня 
2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року 
у зазначеній справі.
Касаційна скарга отримана судом та зареєстрована за вх. № 14493/0/220-26 
від 07 травня 2026 року та відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду передана судді-доповідачу Литвиненко І. В.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів 
у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження 
(про відмову у відкритті касаційного провадження).
Вивчивши касаційні скарги та додані до них матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на такі обставини.
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини 
і громадянина захищаються судом.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, 
яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень 
та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, 
ніж для звичайної заяви.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури 
у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, 
що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі 
№ 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. 
У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом 
(пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), 
та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах 
з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті ЦПК України.
Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах (справах незначної складності) та справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно 
до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове 
до виконання судове рішення, сприяти стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, 
чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2026 року не перевищує 
двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 
(3 328,00 грн х 250 = 832 000,00 грн) та становить 500 000,00 грн.
За таких обставин ухвалені у цій справі судові рішення можуть бути оскаржені 
в касаційному порядку виключно за наявності випадків, передбачених 
пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Касаційна скарга ОСОБА_1 та додані до неї матеріали містять посилання 
на випадки, передбачені підпунктами «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню: якщо справа становить значний суспільний інтерес 
або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, 
а також суд першої інстанції відніс цю справу до категорії малозначних помилково.
Стосовно посилання на виняткове значення для заявника цієї справи, то слід зазначити, що оцінка судом «винятковості» може бути зроблена виключно
на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає 
її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи 
для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскарженими судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи 
як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони 
щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами 
є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, 
які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, 
та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частина перша статті 274 ЦПК України визначає, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються: малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, справи про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд, а згідно частини другої цієї статті - може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, 
за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення 
їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) 
за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму 
для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних 
у пунктах 1-5 цієї частини.
Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави 
для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження) та які фактично можна поділити на: справи незначної складності з ціною позову, що не перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, у яких не можливо встановити ціну позову (немайнові вимоги), за виключеннями відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України та пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує критерії, визначені в частині третій статті 274 ЦПК України, а саме: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Предметом позову у цій справі є вимоги про відшкодування моральної шкоди 
у розмірі 500 000,00 грн, що не представляє складності, а тому справа 
є малозначною, отже доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково є безпідставними.
Інших належних та обґрунтованих доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження в цій справі, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі не наведено. Підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга також не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК 
України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує 
належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, 
так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник 
не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Сама по собі незгода заявника із судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою 
судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання 
та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, 
а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц).
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив передбачених законом підстав для перегляду оскаржених судових рішень в касаційному порядку.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно 
до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи 
на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, 
коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ 
до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі 
Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі.
У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє 
у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано 
на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З урахуванням наведеного, оскільки заявники подали касаційну скаргу на судові рішення, що згідно положень ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України 
на рішення Покровського міського суду Дніпропетровської області від 07 січня 
2026 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини 
НОМЕР_1 Національної Гвардії України про відшкодування моральної шкоди.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

А. А. Калараш