Номер провадження: 22-ц/813/1459/26 
Справа № 522/7094/24-Е
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя – доповідач), 
Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Приватне підприємство «ІНТЕХСЕРВІС-В», ОСОБА_2 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства «ІНТЕХСЕРВІС-В» на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2025 року у складі судді Шенцевої О.П., 
встановив:

2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Приватного підприємства «ІНТЕХСЕРВІС-В», ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної у наслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 250 923 гривні 88 копійок, та стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди на суму 400 000 гривень 00 копійок.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 січня 2024 року водій ОСОБА_2 за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, 3, керуючи транспортним засобом Ford Mondeo н.з. НОМЕР_1 , який належить Приватному підприємству «ІНТЕХСЕРВІС-В» рухаючись по другорядній дорозі не надав перевагу у русі транспортному засобу BMW н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 яка рухалася головною дорогою, в результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом BMW, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. 
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2024 у справі № 522/1721/24 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні вказаної ДТП.
Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Про настання страхового випадку було повідомлено АТ «Страхова компанія Країна». Протоколом огляду транспортного засобу був встановлений перелік пошкоджень отриманих автомобілем BMW н.з. НОМЕР_2 у результаті ДТП. АТ «Страхова компанія «ТАС» встановлено суму страхового відшкодування в розмірі 160 000,00 грн. Дані кошти були перераховані на рахунок ОСОБА_1 14.02.2024 року, що підтверджується банківською випискою. 
Відповідно до висновку експерта № 34-24 експертного транспортно-товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу BMW Х3, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складеного 14.02.2024 судовим експертом Крутих Є.О., вартість матеріального збитку завдана власнику автомобіля BMW X3 реєстраційний номер НОМЕР_2 пошкоджено внаслідок ДТП яка відбулася 23.01.2024 року визначається рівною 410 923 грн. 88 коп. При зверненні до АТ «Страхова компанія «ТАС» позивачу було повідомлено, що їй було виплачено максимальну суму страхового відшкодування передбаченого договором страхування, а отже і різниця витратах на ремонт транспортного засобу підлягає стягненню саме з відповідачів.
Також, 27.12.2023 між позивачем та ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу.
Пунктом 1.1. вказаного договору сторони зобов`язуються в майбутньому, в обумовлений п. 4.1. цього Договору строк, укласти і належним чином оформити Основний договір купівлі-продажу транспортного засобу (надалі - Основний договір) на умовах і в порядку, визначених цим Договором
Відповідно до п. 4.1. вказаного договору за домовленістю сторін укладення Основного договору має здійснитись не пізніше «01» лютого 2024 року.
Предметом вказаного договору, відповідно до п. 1.2. був транспортний засіб: автомобіль марки BMW, реєстраційний номер (державний номер) НОМЕР_2 .
Пунктом 3.1. вказаного попереднього договору, передбачено, що ціна Майна за Основним договором становитиме 400 000 грн. 00 коп.
Внаслідок вказаної вище ДТП договір купівлі-продажу транспортного засобу: автомобілю марки BMW, реєстраційний номер (державний номер) НОМЕР_2 , не було укладено, що в свою чергу спричинило збитки позивачу у вигляді упущеної вигоди.

Позиція відповідачів в суді першої інстанції

Представник ПП «Інтехсервіс-В» у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позову до ПП «Інтехсервіс-В» в повному обсязі. У відзиві вказував, що ПП «Інтехсервіс-В» з ОСОБА_2 в трудових відносинах не перебували і на даний час не перебувають. Тому, ПП «Інтехсервіс-В» є неналежним відповідачем. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2025 рокупозовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто солідарно з Приватного підприємства «ІНТЕХСЕРВІС-В» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 250 923 гривні 88 копійок.
Стягнуто солідарно з Приватного підприємства «ІНТЕХСЕРВІС-В» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки у вигляді упущеної вигоди на суму 400 000, 00 копійок.
Стягнуто з Приватного підприємства «ІНТЕХСЕРВІС-В» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , судовий збір у розмірі 6 509 гривень 24 копійок в рівних частинах, а саме по 3254 гривні 62 копійки з кожного.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачами завдано шкоду у розмірі 410 923 грн. 88 коп., які частково були відшкодовані у розмірі 160000,00 гривень, а отже належною сумою до відшкодування є 250 923,88 гривень, саме в такому розмірі суд задовольняє позовні вимоги.
Задовольняючи вимоги про стягнення упущеної вигоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було надано до суду копію попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до умов якого, сторони зобов`язуються в майбутньому, в строк не пізніше 01 лютого 2024 року укласти договір купівлі продажу транспортного засобу автомобілю марки BMW, тип G3X/25DP, комерційний опис Х3, номер шасі (кузова рами) НОМЕР_3 , сірого кольору, рік випуску 2022, реєстраційний номер (державний номер) НОМЕР_2 , за ціною 400 000,00 грн.
Однак, внаслідок події ДТП що сталася 23.01.2024 вказаний автомобіль зазнав пошкоджень, у зв`язку із чим умови попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу не могли бути виконані, та як наслідок вищевказаний договір купівлі-продажу транспортного засобу не укладався, чим позивачу було завдано збитків у вигляді упущеної вигоди.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, Приватне підприємство «ІНТЕХСЕРВІС-В» подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог до Приватного підприємства «ІНТЕХСЕРВІС-В». Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства «ІНТЕХСЕРВІС-В» судові витрати, а саме суму сплаченого судового збору у розмірі 9763,86 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 12480,81 грн. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, щопри розгляді справи суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо солідарної відповідальності ПП «ІНТЕХСЕРВІС-В» та ОСОБА_2 , оскільки солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом чи договором. Відповідно довідки, яка наявна в матеріалах справи, ОСОБА_2 не перебуває та не перебував у трудових відносинах з ПП «ІНТЕХСЕРВІС-В», у зв`язку з чим відповідальність повністю повинна бути покладена на водія ОСОБА_2 .. Вина ОСОБА_2 як особи, яка завдала шкоду, доведена і відповідальність за таку шкоду не може бути покладена на іншу особу, вина якої у її завданні відсутня. Суд першої інстанції, при встановлені суми відшкодування помилково враховував договір, як такий, що мав бути укладений 01.02.2024 й упущену вигоду Позивача у розмірі 400 000 грн.
Доводи скарги також мотивовані тим, що 27.12.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу. Пунктом 1.1. вказаного договору сторони зобов`язуються в майбутньому, в обумовлений п. 4.1. цього Договору строк, укласти і належним чином оформити Основний договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах і в порядку, визначених цим Договором Відповідно до п. 4.1. вказаного договору за домовленістю сторін укладення Основного договору має здійснитись не пізніше «01» лютого 2024 року. Предметом вказаного договору, відповідно до п. 1.2. був транспортний засіб: автомобіль марки BMW, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Пунктом 3.1. вказаного попереднього договору, передбачено, що ціна Майна за Основним договором становитиме 400 000 грн. 00 коп. Розділом 6 вищевказаного договору передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору в разу виникнення форс-мажорних обставин. Подія, яка сталась 23 січня 2024 року не залежала від волі жодної із сторін у даній справі, і ОСОБА_1 , ПП «ІНТЕХСЕРВІС-В», ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 не могли вплинути на попередження вказаний подій. Тому вищевказані дії підпадають під визначення поняття форс-мажорних обставин. ОСОБА_1 достеменно знаючи про подію, що відбулась 23.01.2024, не вчинила жодних дій щодо повідомлення ОСОБА_3 про неможливість виконання умов попереднього договору у строк та не здійснила дії, які б вказували на намір укласти Додаткову угоду, в якому визнати новий строк виконання договору. ОСОБА_1 могла б відтермінувати укладання договору купівлі- продажу транспортного засобу і не допустити виникнення несприятливих для неї наслідків, проте цього не зробила. Крім того, в матеріалах справи також відсутні докази того, що ОСОБА_3 звертався до ОСОБА_1 із претензіями чи вимогами щодо укладання договору купівлі-продажу або його пропозиції зниження вартості транспортного засобу при укладання основного договору. Вищевказане свідчить про зловживання позивачем своїми правами і намагання покласти на відповідача надмірний тягар, у вигляді подвійного стягнення за одне і те саме правопорушення.

Позиція позивача в апеляційній інстанції 

Представник ОСОБА_1 – адвокат Заяць К.В. у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Доводи відзиву обґрунтовані тим, що помилковими є доводи скарги про те, що ПП «Інтехсервіс-В» не входить в коло осіб, які несуть відповідальність за шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки. Крім того, посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції ст. 1172 ЦК України, не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції до уваги в силу вимог ч. 6 чт. 367 ЦПК, оскільки зазначене не було предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Відповідачами, при розгляді справи в суді першої інстанції не було надано жодних доказів, наявності правових підстав володіння транспортним засобом ОСОБА_2 , що в свою чергу підтверджує обов`язок солідарного стягнення з відповідачів: ПП «ІНТЕХСЕРВІС-В» - як володільця (власника) транспортного засобу, ОСОБА_2 винної у скоєнні ДТП, що повністю кореспондується із статтями 1166 та 1187 ЦК України.
Також, представник не погодився з посиланнями апелянта на форс-мажорні обставини, оскільки в правовій природі ДТП не підпадає під загальновизнані ознаки форс-мажорних обставин. ДТП не є невідворотною подією: оскільки, належна увага та дотримання Правил дорожнього руху з боку водія можуть запобігти аварії. Навіть якщо аварія сталася з вини іншого водія. Форс-мажор виключає вину. В справі що розглядається вина відповідача вже встановлена.
Посилання скаржника на «подвійне стягнення за одне і те саме правопорушення» є недоведеним, необґрунтованим та таким, що не заслуговує на увагу суду апеляційної інстанції.

Явка учасників справи в апеляційній інстанції

В судовому засіданні адвокат Новосьолова О.В., діюча від імені ПП «Інтехсервіс-В» підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
11.06.2026 від адвоката Заяць К.В., діючого від імені ОСОБА_1 надійшли письмові судові дебати в яких останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Справу розглянути за відсутності представника позивача.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляд, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

23 січня 2024 року водій ОСОБА_2 за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, 3, керуючи транспортним засобом Ford Mondeo н.з. НОМЕР_1 , який належить Приватному підприємству «ІНТЕХСЕРВІС-В» рухаючись по другорядній дорозі не надав перевагу у русі транспортному засобу BMW н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 яка рухалася головною дорогою, в результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом BMW, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. 
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2024 у справі № 522/1721/24 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні вказаної ДТП.
Відповідно до наданого суду висновку експерта № 34-24 експертного транспортно-товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу BMW Х3, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складеного 14.02.2024 судовим експертом Крутих Євгеном Олександровичем, - вартість матеріального збитку завдана у власнику автомобіля BMW X3 реєстраційний номер НОМЕР_2 пошкоджено внаслідок ДТП яка відбулася 23.01.2024 року визначається рівною 410 923 грн. 88 коп. При зверненні до АТ «Страхова компанія «ТАС» позивачу було повідомлено, що їй було виплачено максимальну суму страхового відшкодування передбаченого договором страхування, а отже і різниця витратах на ремонт транспортного засобу підлягає стягненню саме з відповідачів.
Відповідно до довідки з онлайн банкінгу позивач 14.02.2024 р. отримала 160000,00 гривень, тому суд враховує, що виплата становить 160000,00 гривень.
Заявлена позивачем сума матеріальної шкоди, визначається як 410 923,88 грн. (вартість матеріального збитку) за вирахуванням 160000 грн. (вартість виплаченого страхового відшкодування) та становить 250 923,88 грн.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Апелянтом оскаржується судове рішення в частині задоволених вимог позову до ПП «Інтехсервіс-В». В решті рішення не оскаржено, та апеляційним судом не переглядається та оцінка не надається. 
Згідно з положеннямич. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг його висновків не спростовують. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо задоволення позовних вимог до ПП «Інтехсервіс-В». 

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі та відхилення аргументів відзиву на апеляційну скаргу

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 8 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Згідно з частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Пункт 1 частини 2 вказаної статті передбачає, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
У відповідності до частини 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Факт завдання майнової (матеріальної) шкоди породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).
Відповідно до частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Отже, статтею 1187 Цивільного кодексу України обов`язок з відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану в законі особу - законного (титульного) володільця джерела підвищеної небезпеки.
Згідно з частиною 1 статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі №426/16825/16-ц викладено таку правову позицію.
Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.
Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Відповідно до правової позиції, наведеної у постанові Верховного Суду від 18.10.2022 року у справі № 592/9529/21, під володільцем джерела підвищеної небезпеки слід розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела.
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу."
Тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
Відповідно до статті 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).
У статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно зі статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 177/472/16 (провадження № 61-2796св20) зазначено, що «в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм».
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Матеріалами справи встановлено, 23 січня 2024 року водій ОСОБА_2 за адресою: м. Одеса, вул. Сегедська, 3, керуючи транспортним засобом Ford Mondeo н.з. НОМЕР_1 , який належить Приватному підприємству «ІНТЕХСЕРВІС-В» рухаючись по другорядній дорозі не надав перевагу у русі транспортному засобу BMW н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 яка рухалася головною дорогою, в результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом BMW, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2024 у справі № 522/1721/24 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні вказаної ДТП.
Відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
За змістом абзацу другого частини другої статті 16 Закону України "Про дорожній рух" водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб (у разі найму (оренди)/лізингу транспортного засобу замість реєстраційного документа на транспортний засіб водій може мати при собі та пред`являти його копію, вірність якої засвідчено нотаріально, разом з оригіналом або копією договору про найм (оренду)/лізинг транспортного засобу, вірність якої засвідчено нотаріально), а у випадках, передбачених законодавством, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат "Зелена картка").
Частиною першою статті 126 КУпАП передбачено притягнення до адміністративної відповідальності (у виді накладення штрафу) за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.
З наведених вище норм Правил дорожнього руху, Закону України "Про дорожній рух" та КУпАП вбачається, що для користування транспортним засобом, власником якого є інша особа, чинним законодавством не передбачено необхідності оформлення довіреності на право керування, натомість достатнім є передача водію реєстраційного документа на транспортний засіб.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у абзацах другому-третьому постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 01.03.2013 №4, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.
Наведеним підтверджується необхідність встановлення судами обставин того, чи використовував водій, винний у скоєнні ДТП, відповідний транспортний засіб для власних потреб, чи під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянт зазначав, що суд першої інстанції не звернув уваги на надані ними в суді пояснення, що останні не можуть відповідати за завдану шкоду, оскільки ПП «Інтехсервіс» та ОСОБА_2 не перебували та не перебувають в трудових відносинах. Та стягнення з апелянта відшкодування шкоди суперечить нормам законодавства.
Відповідно до наданої ПП «Інтехсервіс-В» довідки наданої в суді першої інстанції, ОСОБА_2 не перебував та не перебуває в трудових відносинах з ПП «Інтехсервіс-В».
Крім того, відповідно до додаткових пояснень ПП «Інтехсервіс-В» останнє зазначило про перебування в них на обліку транспортного засобу Ford Mondeo н.з. НОМЕР_1 . Також додатково посилали, що ОСОБА_2 ніколи не перебував та не перебуває в трудових відносинах з ПП «Інтехсервіс-В». Транспортний засіб ОСОБА_2 було передано на тиждень в тимчасове користування. Крім того, звертали увагу, що ПП «Інтехсервіс-В» здійснює свою господарську діяльність у м. Вінниця, а ДТП сталось в м. Одесі. 
Відповідно до частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Отже, статтею 1187 Цивільного кодексу України обов`язок з відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану в законі особу - законного (титульного) володільця джерела підвищеної небезпеки.
Встановивши, що на момент керування транспортним засобом ОСОБА_2 був володільцем джерела підвищеної небезпеки, та за його вини було вчинено ДТП, що підтверджується постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2024 у справі №522/1721/24, та який не перебував з ПП «Інтехсервіс-В» в трудових відносинах, то відсутні підстави для покладення на ПП «Інтехсервіс-В» обов`язку з відшкодування шкоди. 
Не заслуговують на увагу, посилання представника позивача, на те, що в даному випадку передбачена солідарна відповідальність як власника транспортного засобу так і винуватця (водія) вказаного транспортного засобу, з огляду на наступне.
У частині першій статті 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями
або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед
потерпілим.
У даному випадку відсутній солідарний обов`язок у відшкодуванні заданих збитків. 
Вина ОСОБА_2 як особи, яка завдала шкоду, доведена в судовому порядку і відповідальність за таку шкоду не може бути покладена на іншу особу, вина якої у її завданні відсутня.
На підставі вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що ПП «Інтехсервіс-В» не може бути відповідачем у даній справі. 
Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Отже, на підставі вищевказаного, встановивши що належним відповідачем у даній справі є ОСОБА_2 , і щодо нього було вирішено спір по суті, колегія суддів не вбачає підстав для надання висновків щодо відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди з огляду на те, що ПП «Інтехсервіс-В» не має обов`язку відповідати за вказаним позовом, а ОСОБА_2 судове рішення не було оскаржено.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ПП «Інтехсервіс-В», є обґрунтованими, а тому вона підлягає задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позову ОСОБА_1 , до ПП «Інтехсервіс-В», про відшкодування шкоди, за вищевказаного обґрунтування. 

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За звернення до суду з апеляційною скаргою ПП «Інтехсервіс-В» сплатив 9763,86 грн.
На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягає стягненню з позивача на користь відповідача документально підтверджений сплачений останнім судовий збір у загальній сумі – 9763,86 грн.. 

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ІНТЕХСЕРВІС-В» задовольнити.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2025 року скасувати в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного підприємства «ІНТЕХСЕРВІС-В», про відшкодування шкоди.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «ІНТЕХСЕРВІС-В», про відшкодування шкоди відмовити.
Стягнути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Приватного підприємства «ІНТЕХСЕРВІС-В» (код ЄДРПОУ 20081348) судовий збір у розмірі 9763,86 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 01.07.2026.

Головуючий:  Є.С. Сєвєрова

Судді:     Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе