ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6546/26 Справа № 212/3291/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Козлов Д.О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 212/3291/26
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Акуленка В.В., Бондар Я.М.
сторони:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг»
відповідач ОСОБА_1 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 09 квітня 2026 року, яке ухвалено суддею Козловим Д.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 09 квітня 2026 року, 

УСТАНОВИВ:

В березні 2026 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» (надалі - ТОВ «Ум Факторинг») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовна заява мотивована тим, що 27 квітня 2024 року ОСОБА_1 уклала із ТОВ «Селфі Кредит» договір № 1468844, за яким отримала кредит в сумі 4 000 грн строком на 360 днів зі сплатою 1,5 відсотків на день за його використання. 
Відповідач заборгувала кредитору 18 400 грн боргу за вказаним договором кредиту. 
18 грудня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Ум Факторинг» було укладено договір факторингу № 18 грудня 2024 року, за яким ТОВ «Селфі Кредит» передало ТОВ «Ум Факторинг» належні первинному кредитору права вимоги до відповідача за договором від 27 квітня 2024 року № 1468844. 
Відповідно до реєстру божників до договору факторингу № 18.12.2024 позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 18 400 грн, з яких 4 000 грн - заборгованість за тілом кредиту та 14 400 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам. 
Однак, всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав свого зобов`язання та після відступлення позивачу права грошової вимоги не здійснила погашення заборгованості. 
На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «Ум Факторинг» заборгованість за кредитним договором № 1468844 в сумі 18 400 грн та витрати на судовий збір у сумі 2 662,40 грн. 
Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 09 квітня 2026 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ум Факторинг» заборгованість за кредитним договором у розмірі 8 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ум Факторинг» витрати з оплати судового збору в сумі 1 157,56 грн.
У задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.
Розстрочено ОСОБА_1 сплату суми боргу перед ТОВ «Ум Факторинг» за кредитним договором у розмірі 8 000 грн та з витрат на оплату судового збору в сумі 1 157,56 грн, що загалом становить 9 157,56 грн, - шляхом щомісячної оплати ОСОБА_1 рівними частинами протягом 4-х місяців після набуття рішенням суду законної сили, тобто оплати по 2 289,39 грн. щомісяця. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом у повному обсязі та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «УМ Факторинг» про стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі 14 400 грн задовольнити в повному обсязі. Також просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині надання ОСОБА_1 розстрочення виконання рішення суду на 4 місяці та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні заяви (клопотання) відповідача про розстрочення виконання рішення суду відмовити. Здійснити перерозподіл судових витрат, поклавши їх у повному обсязі на відповідача.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про те, що позивач вимагає сплати явно завищених відсотків, суперечить фактичним обставинам справи та поданим доказам, оскільки позивач не заявляв вимог про стягнення з відповідачки відсотків за ставкою 1,5%, яка була погоджена сторонами в кредитному договорі, а діяв виключно в межах дозволеного законом та просив стягнути відсотки за ставкою 1%, як то передбачено Законом України «Про споживче кредитування».
Суд не звернув увагу, що спірні правовідносини регулюються спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України «Про споживче кредитування». Саме цей закон чітко розмежовує поняття відсотків за користування кредитом (плата за послугу) та неустойки (штрафні санкції за порушення). Закон України «Про захист прав споживачів» є загальним законом і не може застосовуватися для штучного зменшення стандартних відсотків за користування кредитом, розмір яких (1% на день) прямо дозволений спеціальним Законом «Про споживче кредитування» (ч. 5 ст. 8).
Умови договору, які можуть бути визнані несправедливими на підставі ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів», є оспорюваними, а не нікчемними. Відповідач не подавала зустрічного позову про визнання пункту договору щодо нарахування відсотків недійсним. Суд не мав процесуальних підстав з власної ініціативи втручатися в умови чинного договору та змінювати його ціну, тим самим порушивши ст. 13 ЦПК України. Більше того, суд не ухвалив рішення про визнання пункту договору недійсним, а просто відмовив у стягненні частини боргу за чинним договором, що суперечить ст. 629 ЦК України
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції в обґрунтування зменшення відсотків за користування кредитом послався на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року усправі № 185/1186/25, однак, на переконання позивача, зазначена судова практика є нерелевантною до обставин цієї справи.
При цьому апелянт не заперечує проти можливості застосування судом механізму розстрочення виконання рішення відповідно до ст. 435 ЦПК України, однак вважає, що надана судом першої інстанції розстрочка не відповідає фактичним обставинам справи. Визначені судом першої інстанції умови розстрочення не можуть вважатися обґрунтованими та справедливими, оскільки вони встановлені виходячи з іншого (заниженого) розміру зобов`язання, що потребує нового вирішення цього питання судом апеляційної інстанції з урахуванням фактичного розміру боргу.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обгрунтоване, апеляційну скаргу позивача – залишити без задоволення.
Ціна позову у даній справі становить 18 400 грн, що менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
В апеляційній скарзі позивач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками. Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 000 грн не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 27 квітня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 , за допомогою електронного підпису, шляхом одноразового ідентифікатору, укладено договір кредиту № 1468844, за умовами якого кредитор надав боржнику кредит у сумі 4 000 грн шляхом перерахування коштів на карту № НОМЕР_1 строком на 360 днів зі сплатою відсотків в сумі 1,5% на день від суми боргу за кожен день користування кредитом, що підтверджується графіком проведення платежів до такого договору.
Грошові кошти в сумі 4 000 грн були перераховані на картковий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , що підтверджується інформацією від 08 липня 2025 року ТОВ «Пейтек» та відповідачкою не оспорюється.
Згідно відповіді АТ «ПУМБ» від 16 березня 2026 року вбачається, що на карту ОСОБА_1 в такому банку були зараховані 27 квітня 2024 року кошти в сумі 4 000 грн, на виконання умов кредитного договору від 27 квітня 2024 року № 1468844.
18 грудня 2024 року між ТОВ «Ум Факторинг» та ТОВ «Селфі Кредит» укладено договір факторингу № 18.12.2024, за яким ТОВ «Селфі Кредит» передав ТОВ «Ум Факторинг» за плату належні йому права вимоги до відповідача за договором кредиту від 27 квітня 2024 року.
Відповідно до Акту приймання-передачі прав вимоги до такого договору факторингу від 18 грудня 2024 року позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 18 400 грн, з яких 4 000 грн - борг за тілом кредиту та 14 400 грн - борг по відсоткам. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, а саме про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за відсотками в розмірі 4 000 грн, суд першої інстнації виходив з того, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими відсотками в розмірі 14 400 грн не є співрозмірною сумі кредиту у розмірі 4 000 грн за кредитним договором від 27 квітня 2024 року № 1468844, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого суд дійшов висновку про те, що необхідно зменшити розмір процентів за вказаним договором до розміру заборгованості за тілом кредиту, тобто до суми 4 000 грн.
Колегія суддів не погоджується з таким висноком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
Як встановлено судом, 27 квітня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 було укладено в електронній формі кредитний договір № 1468844, який підписаний позичальницею одноразовим ідентифікатором В940 27.04.2024 о 18:31:29 (а.с.25-29), що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Факт укладення кредитного договороу та перерахування відповідачці грошових коштів на її картковий рахунок в апеляційному порядку не оспорюється.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконала, у результаті чого утворилась заборгованість у розмірі пред`явленої до стягнення суми, правильність нарахуваня якої не ставиться під сумнів.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Відповідно до ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
З матеріалів справи вбачається, що позивачем належними та допустимими доказами доведений факт переходу права вимоги до відповідачки за кредитним договором від первісного кредитора ТОВ «Селфі Кредит» до ТОВ «Ум Факторинг».
Відповідно до Договору факторингу № 18/12/24 від 18 грудня 2024 року клієнт відступає (передає) Фактору права вимоги до боржників, які виникли у клієнта внаслідок невиконання боржниками кредитних договорів, т які входять до портфелю заборгованості, а фактор набуває права вимоги від клієнта та сплачує клієнту за відступлення прав вимог фінансування у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та у строки встановлені цим договором (а.с.16-21).
Відповідно до п. 6.2.3 цього договору права вимоги переходять до Фактор після підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру боржників за формою Додатку 2 цього Договору та оплати Фактором суми фінансування у строки, передбачені п.7.2 Договору, після чого фактор стає Кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості за кредитними договорами. Разом з правами вимоги фактору переходять всі інші пов`язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав та передбачені цим договором.
Позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 1468844 від 27 квітня 2024 року у розмірі 18 400 грн, що підтверджується Витягом з Акту приймання-передачі реєстру боржників за указаним договором факторингу (порядковий № 2896).
Згідно долучених до справи договору, за яким відступлено право вимоги боргу за вказаним кредитним договором, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, визначили межі, зміст прав, які перейшли до нового кредитора, порядок передачі документів новому кредитору, що підтверджують права вимоги до боржника.
Договір факторингу, що містить підписи уповноважених представників сторін та скріплений печатками, підтверджують належний перехід прав вимоги до ОСОБА_1 від ТОВ «Селфі Кредит» до ТОВ «Ум Факторинг».
Договір факторингу є чинним, оскільки його дійсність ніким не оспорено, а тому він підлягають виконанню.
Тобто, відповідачка ОСОБА_1 несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за кредитним договором перед новим кредитором ТОВ «Ум Факторинг» у розмірі 18 400 грн, із яких: 4 000 грн заборгованість по кредиту; 14 400 грн заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом.
Висновок суду першої інстанції про те, що розмір відсотків є явно завищеним, таким, що не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, колегія суддів вважає помилковими з огляду на таке.
Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
За змістом частини 1,2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 цього ж закону несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Надаючи оцінку щодо стягнутої суми заборгованості по відсоткам, колегія суддів враховує позицію викладену у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі №679/1103/23, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.
Так, у пункті 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
У пункті 5 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» вказано, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Отже, наведене передбачає право суду зменшити розмір заборгованості за тими процентами, які нараховуються як міра відповідальності за неналежне виконання позичальником обов`язку щодо своєчасного повернення отриманих у кредит грошових коштів.
Однак, у спірному випадку позивач вимогу про стягнення відсотків, що нараховуються за прострочення виконання грошових зобов`язань не заявляв, а лише просив, окрім тіла кредиту, стягнути відсотки за правомірне користування кредитними коштами, у зв`язку з чим суд не вправі зменшувати їх розмір.
Розмір процентів за користування кредитними коштами був визначений сторонами договору за їх взаємною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 Цивільного кодексу України, при цьому волевиявлення сторін на укладення та підписання договору було усвідомленим і добровільним. Відповідачка, укладаючи кредитний договір, мала можливість самостійно обрати фінансову установу для отримання кредиту, оцінити запропоновані умови кредитування та зважити на можливість їх виконання з огляду на своє фінансове становище.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що у справі, яка переглядається, нарахування кредитодавцем відсотків за користування кредитом суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 623/2936/19 вказав, що виходячи з оплатного характеру кредитного договору, відсутні підстави вважати, що умови договору про сплату процентів за користування кредитом, є несправедливими та призводять до дисбалансу прав та обов`язків сторін договору, оскільки вказаний розмір процентної ставки погоджено за домовленістю сторін у заяві-анкеті.
Такий висновок теж підлягає застосуванню і до спірних правовідносин.
Отже, вказані умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір процентів за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України.
При цьому відсотки за кредитним договором, згідно статті 1056-1 ЦК України, не мають компенсаційного характеру та є платою за користування чужими грошима, їх розмір визначається сторонами договору, тому положення пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до умов договору про встановлення розміру процентів не може застосовуватись.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками в загальному розмірі 14 400 грн не підлягають задоволенню.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не заявляв вимог про стягнення з відповідачки відсотків за ставкою 1,5%, яка була погоджена сторонами в кредитному договорі, а діяв виключно в межах дозволеного законом та просив стягнути відсотки за ставкою 1%, як то передбачено Законом України «Про споживче кредитування». 
Так, відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування» була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом № 3498-IX від 22 листопада 2023 року. Закон України від 22 листопада 2023 року № 3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Ураховуючи, що самим Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» передбачено те, що він набрав чинності 24 грудня 2023 року, а кредитний договір був укладений 12 березня 2024 року, тобто після набрання чинності цим Законом, тому нарахування процентної ставки слід розраховувати у відповідності до чинного законодавства у розмірі 1 %.
Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Перехідні положення Закону застосовуються у разі, якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності Законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень закону. Частиною другою розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Наведеного вище суд першої інстанції не врахував, не перевірив відповідність розрахунку заборгованості вимогам Закону України «Про споживче кредитування» та дійшов передчасного та необгрунтованого висновку про необхідність зменшення розміру відстків, у зв?язку з їх неспівмірністю та необгрунтованістю.
При цьому, колегія суддів зазначає, що висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 щодо права суду зменшити розмір відсотків, який підлягає стягненню з боржника на користь кредитора за договорами споживчого кредиту через їх неспівмірність та несправедливість (у договорі встановлено вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації - понад п`ятдесят відсотків вартості продукції, було сформовано за інших фактичних обстави, а саме - кредитний договір було укладено у 2021 році, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-ХІ, якою було обмежено максимальний розмір денної процентної ставки.
Натомість, у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, максимальний розмір денної процентної ставки врегульовано на законодавчому рівні та не можна вважати такий розмір несправедливим.
Колегія суддів зазначає, що для визначення подібності правовідносин слід враховувати правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Відтак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для зменшення розміру процентів з мотивів їх неспівмірності, несправедливості чи надмірності для споживача.
Таким чином розмір відсотків за користування кредитом, який підлягає стягенню з відповідачки на користь позивача, складає 14 400 грн, що підтверджується відповідним розрахунком позивача, наданим суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині стягнутого розміру заборгованості по несплаченим відсоткам підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 просила суд першої інстанції надати їй розстрочку виконання рішення суду строком на 10 місяців.
Позивач по справі в апеляційній скарзі не заперечує проти можливості застосування судом механізму розстрочення виконання рішення відповідно до ст. 435 ЦПК України.
Судом першої інстанції встановлено, що випискою з АТ «КБ «Приватбанк» від 13 березня 2026 року встановлений факт надходження коштів на рахунок відповідачки в розмірі 6 000 грн.
Також, згідно із свідоцтвом про народження, виданим 10 вересня 2009 року виконкомом Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис № 24 від 10 вересня 2009 року, ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якої вказана ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 265 ЦПК у разі необхідності в резолютивній частині рішення суду вказується про надання відстрочення або розстрочення його виконання.
З огляду на вищезазначені обставини колегія суддів, у зв`язку зі зміною оскаржуваного рішення в частині загального розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, приходить до висновку про розстрочення виконання рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ум Факторинг» суми боргу за кредитним договором у розмірі 18 400 грн, встановивши сплату щомісячно рівними частинами в розмірі 1 840 грн кожного місяця, протягом десяти місяців, починаючи з липня 2026 року.
Відповідно до статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по несплаченим відсоткам в розмірі 4 000 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по несплаченим відсоткам в розмірі 14 400 грн. При цьому рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині загального розміру заборгованості, сягнутого за кредитним договром, збільшивши цей розмір з 8 000 грн до 18 400 грн. 
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає за необхідне збільшити стягнутий судом першої інстанції розмір витрат по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог з 1 157,56 грн, до 2 662,40 грн виходячи з розрахунку.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 194,88 грн за подання апеляційної скарги підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 382, 384 , 389 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» задовольнити.
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 09 квітня 2026 року скасувати в частині часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення розміру заборгованості по несплаченим відсоткам в розмірі 4 000 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» заборгованість по несплаченим відсоткам в розмірі 14 400 грн. 
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 09 квітня 2026 року змінити, збільшивши стягнутий з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» загальний розмір заборгованості за кредитним договором з 8 000 грн до 18 400 (вісімнадцять тисяч чотириста) грн. 
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 09 квітня 2026 року змінити, збільшивши стягнутий з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» розмір судового збору з 1 157 грн 56 коп до 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» 3 194 (три тисячі сто дев`яноста чотири) грн 88 коп витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 09 квітня 2026 року скасувати в частині вирішення питання про розстрочення виконання судового рішення та ухвалити в цій частині нове рішення.
Розстрочити виконання рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 09 квітня 2026 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» суми боргу за кредитним договором у розмірі 18 400 грн та судового збору в розмірі 2 662,40 грн, розстрочити виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 червня 2026 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» 3 194 грн 88 коп витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, що загалом становить 24 257,28 грн, встановивши сплату щомісячно рівними частинами в розмірі 2 425 (дві тисячі чотириста двадцять п`ять) грн 73 коп кожного місяця, протягом десяти місяців, починаючи з липня 2026 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 29 червня 2026 року.

Головуючий:

Судді: