Справа № 738/2562/25 
№ провадження 1-кп/738/31/2026 

ВИРОК
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

26 травня 2026 року місто Мена    Менський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючого судді – ОСОБА_1 
за участі:
секретаря судового засідання – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Мена матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62025100150000394 від 27 січня 2025 року по обвинуваченню: 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Борзна Чернігівської області, який зареєстрований по АДРЕСА_1 , фактично проживає по АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 , має статус «Учасник бойових дій», одруженого, на утриманні має малолітню дитину, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 402 Кримінального кодексу України (далі КК), -
з участю сторін кримінального провадження:
прокурорів – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
обвинуваченого – ОСОБА_3 ,
захисника – ОСОБА_6 ,
безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив вирок про наступне:
І. Формулювання обвинувачення, визнаного Судом доведеним.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та ст. 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
24.02.2022 Президентом України, у зв`язку з повномасштабним наступом військ російської федерації на Україну видано Указ «Про введення воєнного стану» № 64/2022, затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022, у зв`язку з чим на всій території країни почав діяти воєнний стан.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 1355-ОС від 03.10.2024 старшого сержанта ОСОБА_3 призначено на посаду інспектора прикордонної служби 1 категорії - обчислювачем другого вогневого відділення прикордонної мінометної застави прикордонної комендатури швидкого реагування (з місцем дислокації населений пункт Мена) ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно статей 6, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України кожен військовослужбовець зобов`язаний знати й сумлінно виконувати вимоги цього Статуту, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.
Статтею 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено право командира - віддавати накази і розпорядження, та обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.
Під наказом у статті 401 КК України розуміється одна із форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно- господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або невчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі. В контексті статті 402 КК України під наказом розуміється також пряма вимога у вигляді розпорядження, вказівки, команди тощо.
Особа, яка одержала законний наказ, зобов`язана його виконати. За своєю юридичною природою виконання законного наказу - це виконання особою свого юридичного (службового) обов`язку.
Наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.
21.01.2025, близько 07 години 00 хвилин, поблизу населеного пункту Новий Білоус Новобілоуської сільської громади Чернігівського району Чернігівської області проведено загальне шикування особового складу зведеному підрозділу прикордонної комендатури швидкого реагування (з місцем дислокації населений пункт Мена) ІНФОРМАЦІЯ_2 під час якого першим заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_7 до особового складу вказаного підрозділу, в тому числі й до старшого сержанта ОСОБА_3 , доведено вимоги бойового наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №529-БН-ДСК від 21.01.2025 щодо здійснення 21.01.2025 маршу особового складу НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України на ділянку ІНФОРМАЦІЯ_3 (в район ведення бойових дій).
В свою чергу, військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації старший сержант ОСОБА_3 21.01.2025, близько 07 години 00 хвилин, перебуваючи поблизу населеному пункті Новий Білоус Новобілоуської сільської громади Чернігівського району Чернігівської області, в порушення вимог статей 17, 65 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 6, 11, 16, 28, 29, ЗО, 31, 32, 35, 36, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, знаючи та розуміючи бойовий наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21.01.2025, будучи повідомленим про відповідальність за відкриту відмову виконати наказ начальника, вчинену в умовах воєнного стану, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів та з метою невиконання наказу начальника, в умовах воєнного стану, вчинив непокору, тобто відкрито відмовився виконати бойовий наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21.01.2025 щодо здійснення 21.01.2025 маршу особового складу НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України на ділянку ІНФОРМАЦІЯ_3 (в район ведення бойових дій).
Окрім того, 17.08.2025, близько 06 години 10 хвилин, у місці тимчасової дислокації другого відділу прикордонної служби (тип С) прикордонної комендатури швидкого реагування (з місцем дислокації населений пункт ІНФОРМАЦІЯ_4 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 , проведено загальне шикування особового складу другого відділу прикордонної служби (тип С) прикордонної комендатури швидкого реагування (з місцем дислокації населений пункт Мена) ІНФОРМАЦІЯ_2 під час якого першим заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_8 до особового складу вказаного підрозділу, в тому числі й до старшого сержанта ОСОБА_3 , доведено вимоги бойового розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 4297-БР-ДСК від 17.08.2025 щодо здійснення в період з 17 по 18 серпня 2025 року переміщення (у відповідності до наказу на маршу) прикордонною комендатурою швидкого реагування НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України у повному складі з пункту постійної дислокації в смугу оборони 1 корпусу Національної гвардії України « ІНФОРМАЦІЯ_5 » та переходу в оперативне підпорядкування командира НОМЕР_3 корпусу Національної гвардії України « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».
В свою чергу, військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації старший сержант ОСОБА_3 17.08.2025, близько 06 години 10 хвилин, перебуваючи у місці тимчасової дислокації другого відділу прикордонної служби (тип С) прикордонної комендатури швидкого реагування (з місцем дислокації населений пункт Мена) ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 , в порушення вимог статей 17, 65 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 6, 11, 16, 28, 29, ЗО, 31, 32, 35, 36, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, знаючи та розуміючи бойове розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 4297-БР-ДСК від 17.08.2025, будучи повідомленим про відповідальність за відкриту відмову виконати наказ начальника, вчинену в умовах воєнного стану, діючи повторно, з прямим умислом, з особистих мотивів та з метою невиконання наказу начальника, в умовах воєнного стану, вчинив непокору, тобто відкрито відмовився виконати бойове розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 4297-БР-ДСК від 17.08.2025 щодо здійснення в період з 17 по 18 серпня 2025 року переміщення (у відповідності до наказу на марш) прикордонною комендатурою швидкого реагування НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України у повному складі з пункту постійної дислокації в смугу оборони 1 корпусу Національної гвардії України « ІНФОРМАЦІЯ_5 » та переходу в оперативне підпорядкування командира 1 корпусу Національної гвардії України «Азов».
ІІ. Позиція обвинуваченого.
Обвинувачений  ОСОБА_3 , допитаний у судовому засіданні, вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, погодившись з усіма фактичними обставинами справи та кваліфікацією діяння, пояснив, що двічі відмовлявся від виконання наказу про здійснення переміщення його військової частини в зону ведення бойових дій. Відмову від виконання наказів мотивує станом здоров`я дружини та наявністю малолітньої доньки. У вчиненому щиро кається, просить суд суворо не карати.
ІІІ. Оцінки суду.
З`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та порядок їх дослідження, відповідно до частини третьої статті 349 Кримінально процесуального кодексу України Суд, вважає за недоцільне досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і стосуються винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення і кваліфікації його дій, оскільки про таке не заперечують всі учасники судового провадження, які показали, що правильно розуміють зміст цих обставин, така їх позиція є добровільною, вони розуміють, що будуть позбавлені права оскаржити саме ці обставини в апеляційному порядку.
Враховуючи показання обвинуваченого, співвіднісши їх з фактичними обставинами справи, приймаючи до уваги те, що фактичні обставини справи, які стосуються винуватості обвинуваченого, у вчиненні кримінального правопорушення і кваліфікації його дій, ніким не оспорюються, Суд приходить до висновку, що  ОСОБА_3  вчинив кримінальне правопорушення, яке кваліфіковане за частиною четвертою статті 402 КК України, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану, а його винуватість у скоєному доведена у повному обсязі.
ІV. Призначення покарання.
Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 , відповідно до статті 66 КК є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
При цьому, в даній ситуації Суд враховує, що згідно зі статтею 66 КК щирим каяття вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалась.
Так, в зазначених правовідносинах обвинувачений вину у вчиненні кримінального проступку визнав повністю, виходячи із його пояснень прослідковується, те що він бажає виправити ситуацію, яка виникла внаслідок його дій, а тому Суд розцінює поведінку обвинуваченого, як щире каяття.
Активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення виражається в тому, що винний добровільно у будь-якій формі своїми активними діями надає допомогу органам досудового розслідування або суду у з`ясуванні тих обставин вчинення злочину, що мають істотне значення для повного його розкриття.
Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_3 , відповідно до статті 67 КК є вчинення кримінального правопорушення повторно.
Вирішуючи питання про вид покарання ОСОБА_3 , Суд виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та відповідно до статті 65 КК враховує:
1. ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що згідно із статтею 12 КК є тяжким злочином;
2. наслідки та обставини вчиненого злочину (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності);
3. особу винного – його вік, матеріальний та сімейний стан, стан здоров`я, наявність малолітньої доньки;
4. наявність постійного місця проживання, формально позитивну характеристики за таким;
5. наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання;
6. те, що обвинувачений раніше не судимий;
7. те, що обвинувачений має статус «Учасник бойових дій»;
8. той факт, що обвинувачений продовжує військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_6 , посередню характеристику за місцем несення служби.
Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі Бакланов проти Росії (рішення від 09.06.2005), так і в справі Фрізен проти Росії (рішення від 24.03.2005) Суд зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним. У справі Ізмайлов проти Росії (п. 38 рішення від 16.10.2008) Суд вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.
Відповідно до статті 50 КПК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Суд обов`язково наголошує, що в питанні призначення покарання (як основного, так і додаткового), він реалізує свої повноваження, як частину дискреційних функцій і Суд вправі обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення спірних правових питань, спираючись на засади судочинства та обставини справи.
Так, до підстав для судового розсуду належать: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми (з використанням слів «може», «вправі»); юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення (наприклад, «особа винного», «щире каяття» тощо); оціночні поняття (наприклад, при врахуванні пом`якшуючих чи обтяжуючих обставин - статті 66, 67 КК, визначенні можливості виправлення засудженого без відбування покарання - стаття 75 КК); індивідуалізація покарання (визначення виду і розміру міри державного примусу).
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 1 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к.
Щодо можливості призначення покарання із застосуванням статті 69 КК, на чому наполягала сторона захисту, слід зазначити наступне.
Відповідно до частини першої статті 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.
Покарання, призначене судом із застосуванням статті 69 КК, не може бути нижчим від мінімальної межі відповідного виду покарання, встановленої у Загальній частині КК.
Ураховуючи конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, наявність обставини, що пом`якшує покарання, а саме щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, але разом з тим наявність обставини, яка обтяжує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, з урахуванням відомостей про особу винного, суд не вважає, що наявні підстави для застосування статті 69 КК України при призначенні покарання.
При цьому, Суд, окрім наведених вище мотивів враховує, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права – це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина. Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним
та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи (пункти 4.1., 4.2. мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15рп/2004 «у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання).
Враховуючи вищезазначене, позицію прокурора, який просив призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання пов`язане з позбавленням волі, думку обвинуваченого та його захисника, суд приходить до висновку, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення.
Проте, Суд вважає, що виправлення ОСОБА_3 можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час іспитового строку, тобто його припустимо звільнити від відбуття покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК, що є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому, Суд, окрім наведених вище мотивів враховує, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права – це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина. Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним
та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи (пункти 4.1., 4.2. мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15рп/2004 «у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання)).
Закріплення в законі можливості звільнення особи від відбуття покарання з випробуванням є вираженням конституційних принципів додержання гуманізму, справедливості й законності.
Так, в даному конкретному випадку судом враховуються індивідуальні особливості вчиненого діяння, тривалість протиправної поведінки та її наслідків, а також, те що застосування статті 75 КК не забороняється кримінальним законом в даній конкретній ситуації.
Також, обґрунтовуючи можливість застосування статті 75 КК до обвинуваченого Суд звертає увагу на те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених (частина друга статті 50 КК).
Наведене в своїй сукупності є підставою для застосування до ОСОБА_3 статті 75 КК, що буде відповідати справедливому співвідношенню між вчиненим злочином та заходами, які застосовуються до винного і зумовлені метою кримінального покарання, є необхідними і не надмірними.
У зв`язку зі звільненням останнього від відбування покарання з випробуванням, необхідно покласти на нього обов`язки, передбачені статтею 76 КК.
Підстав для обрання більш м`якшого чи тяжчого покарання Суд не знаходить.
V. Інші рішення, щодо питань, які вирішуються Судом при ухваленні вироку.
Цивільний позов по справі не заявлявся.
Речові докази в кримінальному провадженні відсутні.
Процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні.
Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили залишити попередній – заставу.
Вирішуючи питання про внесену заставу, визначену ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Чернігів від 09 жовтня 2025 року, Суд приходить до наступного.
Так, ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Чернігів від 09 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави в сумі 121 120 гривень 00 копійок.
Згідно Платіжної інструкції АТ КБ «Приват Банк» № 20.0.4575026120.1 від 10.10.2025 заставодавець ОСОБА_9 сплатила заставу згідно ухвали слідчого судді Деснянського районного суду міста Чернігів від 09 жовтня 2025 року в розмірі 121 120 гривень 00 копійок.
Відповідно до статті 182 КПК України, з моменту обрання запобіжного заходу у вигляді застави щодо особи, яка не тримається під вартою, в тому числі до фактичного внесення коштів на відповідний рахунок, а також з моменту звільнення підозрюваного, обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної слідчим суддею, судом в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підозрюваний, обвинувачений, заставодавець зобов`язані виконувати покладені на них обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.
Порядком внесення коштів на спеціальний рахунок у разі застосування застави як запобіжного заходу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2012 №15, передбачений і порядок їх повернення, зокрема: кошти, внесені як застава, підлягають поверненню повністю або частково у випадках, передбачених КПК України. Застава повертається особі або заставодавцю у безготівковій формі на зазначений ними банківський рахунок, а у разі відсутності такого рахунка - готівкою через банки або підприємства поштового зв`язку. Для повернення коштів, внесених як застава, особа чи заставодавець подає до органу Казначейства, в якому відкрито депозитний рахунок суду, на який було внесено заставу, такі документи: заява особи чи заставодавця, в якій обов`язково зазначаються реквізити банківського рахунка, на який зараховуватимуться кошти, що підлягають поверненню, а у разі відсутності банківського рахунка - відомості про банк чи підприємство поштового зв`язку; засвідчена судом копія постанови (ухвали) судді чи суду, вироку суду, в якому міститься рішення про повернення застави; копія платіжного або іншого документа, що підтверджує факт внесення коштів як застави. Повернення коштів, внесених як застава, здійснюється протягом п`яти робочих днів з дня надходження зазначених документів до органу Казначейства (пункти 7-8).
Відповідно до частини одинадцятої статті 182 КПК України, застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.
В силу вимог статті 368 КПК України питання про повернення застави суд має вирішити під час винесення вироку по справі.
Під час перебування під заставою ОСОБА_3 умови запобіжного заходу не порушував, внесена застава в дохід держави не зверталась.
Враховуючи вищевикладене, Суд вважає за можливе, після вступу вироку в законну силу, повернути грошові кошти в сумі 121 120 гривень 00 копійок заставодавцю.
З цих підстав, керуючись статтями 368, 370-371, 373-374, 376 Кримінального процесуального кодексу України, Суд, –

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3  визнати винуватим за частиною четвертою статті 402 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді у виді 05 (п`яти) років позбавлення волі.
Згідно статті 75 КК України звільнити  ОСОБА_3   від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на  02 (два) роки, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені частинами першою та третьою статті 76 КК України, а саме:
- періодично з`являтися для реєстрації до командира військової частини (начальника військової установи, в якій проходить службу військовослужбовець) або до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти командира військової частини (начальника військової установи, в якій проходить службу військовослужбовець) або уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з командиром військової частини (начальником військової установи, в якій проходить службу військовослужбовець) або з уповноваженим органом з питань пробації.
Відповідно до частини четвертої статті 76 КК України, нагляд за  ОСОБА_3 , як військовослужбовцем, звільненим від відбування покарання з випробуванням, покласти на начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , у разі зміни місця служби - на командира військової частини за новим місцем служби, а у разі звільнення з військової служби контроль за виконанням вироку покласти на уповноважений орган з питань пробації.
Зарахувати  ОСОБА_3  в строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з 09 жовтня 2025 року по 10 жовтня 2025 року включно з розрахунку день за день.
Запобіжний захід  ОСОБА_3  до набрання вироком законної сили залишити попередній – заставу.
Після набрання вироком законної сили доручити ТУ ДСА України у Чернігівській області грошові кошти в сумі 121 120 (сто двадцять одну тисячу сто двадцять) гривень 00 копійок, які були внесені заставодавцем ОСОБА_9 , за обвинуваченого ОСОБА_3 , в якості застави на підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду міста Чернігів від 09 жовтня 2025 року відповідно до квитанції АТ КБ «Приват Банк» № 20.0.4575026120.1 від 10.10.2025  - повернути заставодавцю ОСОБА_9 .
Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок можуть бути подані апеляційні скарги до Чернігівського апеляційного суду через Менський районний суд Чернігівської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий:        ОСОБА_1