ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року
м. Київ

справа № 357/12382/23
провадження № 61-11186св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Білоцерківська», відповідачі:  ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротрейд-2000»,  третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,	
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Білоцерківська» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2025 року у складі судді Цукурова В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2025 року у складі колегії суддів Головачова Я. В., Нежури В. А., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) Агрофірма «Білоцерківська» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Агротрейд-2000» про скасування державної реєстрації припинення права оренди земельної ділянки, визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі та відсутнім права оренди земельної ділянки.
Позовну заяву мотивовано тим, що 19 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 і ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» укладено договір оренди землі № 759, відповідно до якого земельну ділянку, площею 1,4627 га, з кадастровим номером 3220489500:01:024:0008, розташовану у межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, передано ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» в оренду строком на сім років.
26 листопада 2015 року державний нотаріус Узинської міської державної нотаріальної контори Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Малькевич Л. В. прийняла рішення про державну реєстрацію права оренди на вказану земельну ділянку за позивачем, індексний номер 26509165. Протягом усього часу дії договору оренди землі ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» як орендар користувалося земельною ділянкою у своїй господарській діяльності та належним чином сплачувало орендну плату, і орендодавець не зверталася з претензіями або позовами щодо неналежного виконання орендарем договору оренди.
Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV) строк дії договору оренди землі мав би закінчитися 19 жовтня 2022 року, однак його було автоматично поновлено на один рік до 19 жовтня 2023 року відповідно до чинної на той час норми підпункту 1 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у редакції Закону України від 24 березня 2022 року № 2145-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2145-ІХ).
10 вересня 2022 року ТОВ Агрофірма «Білоцерківська», користуючись переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, відповідно до частин першої-п`ятої статті 33 Закону № 161-XIV та пункту 5 договору оренди землі № 759 направило ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку лист-повідомлення (клопотання) про поновлення договору оренди землі, в якому пропонувало поновити дію договору ще на сім років. До листа було долучено проєкт відповідної додаткової угоди до договору оренди землі. Орендодавець не відповіла на лист у місячний строк з дати отримання (28 вересня 2022 року).
Процедура поновлення договору оренди землі, передбачена частинами першою-п`ятою статті 33 Закону № 161-XIV, не була завершена внаслідок невиконання ОСОБА_2 обов`язку щодо укладення у місячний строк додаткової угоди до нього або надання заперечень щодо поновлення договору.
20 січня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до державного нотаріуса Узинської міської державної нотаріальної контори Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Малькевич Л. В. із заявою про державну реєстрацію припинення права оренди позивача на земельну ділянку у зв`язку із припиненням дії договору оренди землі, в результаті чого державну реєстрацію права оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на земельну ділянку було припинено, тоді як договір оренди землі було автоматично поновлено до 19 жовтня 2023 року і підстав для припинення права оренди не було.
01 лютого 2023 року між ОСОБА_2 і ТОВ «Агротрейд-2000» укладено договір оренди земельної ділянки № 80, згідно з яким спірну земельну ділянку передано в оренду строком на сім років, подано державному реєстратору документи для державної реєстрації права оренди земельної ділянки за ТОВ «Агротрейд-2000», яку проведено 21 лютого 2023 року.
ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» вважає, що ОСОБА_2 до закінчення строку дії договору оренди землі № 759 передала земельну ділянку в оренду іншому орендарю, чим порушила право оренди позивача як її законного орендаря та його переважне право на поновлення договору оренди землі на новий строк.
Державний реєстратор, не врахувавши положення підпункту 1 пункту 27 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, частини третьої статті 10, пункту 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», неправомірно зареєстрував припинення права оренди замість відмови у проведенні реєстраційної дії.
Посилаючись на викладене, ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» просило суд: 
скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на земельну ділянку з кадастровим номером 3220489500:01:024:0008 (номер запису про інше речове право 12238804); 
визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди землі від 19 жовтня 2015 року № 759;
визнати відсутнім у ТОВ «Агротрейд-2000» право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3220489500:01:024:0008.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 10 квітня 2024 року, яку занесено до протоколу судового засідання, виключив ОСОБА_2 зі складу відповідачів та залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору; залучив ОСОБА_1 до участі у справі як відповідача.
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області рішенням від 25 березня 2025 року в задоволенні позову ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» відмовив. Стягнув з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн. Стягнув з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн. Стягнув з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на користь ТОВ «Агротрейд-2000» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 22 000,00 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що дата набрання чинності та початок перебігу строку договору оренди землі, який укладено між позивачем і ОСОБА_2 , 26 листопада 2015 року (дата виконання умов набрання чинності договору - реєстрація права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно).
Посилання позивача на автоматичне продовження договору оренди землі від 09 жовтня 2015 року на один рік на підставі Закону № 2145-IX, яким до розділу X «Перехідні положення» ЗК України було додано пункт 27, безпідставні, оскільки автоматичне поновлення договорів оренди землі на період дії воєнного стану діяло до 19 листопада 2022 року, тобто таке положення закону поширювало свою дію виключно на ті договори оренди землі, строк дії яких закінчувався до 19 листопада 2022 року, тоді як строк дії договору оренди, що є предметом спору у цій справі, закінчився 26 листопада 2022 року. Оскільки семирічний строк дії договору закінчився 26 листопада 2022 року, тому реєстрація припинення речового права позивача, яка проведена у січні 2023 року державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Малькевич Л. В., є правомірною.
Переважне право ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на поновлення договору оренди земельної ділянки не порушено, оскільки відсутня одна із складових, що надають право позивачу претендувати на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 33 Закону № 161-XIV, а саме воля орендодавця на укладення такого договору, яка у цій справі завчасно повідомила орендаря про небажання поновлювати договір оренди та намір використовувати землю на власний розсуд.
Київський апеляційний суд постановою від 29 липня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ Агрофірма «Білоцерківська», подану представником Тетерею С. І., залишив без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2025 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду стосовно того, що строк дії спірного договору оренди землі почався з 26 листопада 2015 року і закінчився 26 листопада 2022 року, що також підтверджується судовою практикою в аналогічних правовідносинах.
Колегія суддів апеляційного суду зазначила, що позивач і ОСОБА_2 у договорі погодили умови і строки надання орендодавцем заперечення щодо продовження дії договору оренди на новий строк, про які ОСОБА_2 листом від 12 квітня 2022 року повідомила позивача, а саме про небажання укладати новий договір оренди або продовжувати дію договору оренди землі від 19 жовтня 2015 року, і вона має намір обробляти земельну ділянку самостійно та використовувати її для своїх потреб на власний розсуд. Отже, переважне право позивача як первинного орендаря на поновлення договору оренди земельної ділянки не є порушеним.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у серпні 2025 року, ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційну скаргу обґрунтовано такими підставами: 
пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-219цс14, постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19, від 06 березня 2024 року у справі № 902/1207/22, постановах Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 910/12017/17, від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 702/699/16-ц, від 14 травня 2019 року у справі № 912/3808/16, від 16 травня 2019 року у справі № 912/1982/17, від 26 червня 2019 року у справі № 923/759/18, від 01 серпня 2019 року у справі № 385/1446/16-ц, від 03 вересня 2019 року у справі № 922/3412/18, від 17 жовтня 2019 року у справі № 728/2442/16-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 159/5756/18, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 26 квітня 2022 року у справі № 621/900/19, від 14 червня 2022 року у справі № 904/3789/19, від 20 липня 2022 року у справі № 692/525/21, від 02 вересня 2022 року у справі № 692/526/21, від 15 вересня 2022 року у справі № 692/529/21, від 21 вересня 2022 року у справі № 926/2720/21, від 25 жовтня 2022 року у справі № 904/947/21, від 31 січня 2023 року у справі № 922/4702/21, від 23 листопада 2023 року у справі № 906/1314/21, від 03 квітня 2024 року у справі № 910/14933/22;
пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах приписів речення другого частини першої статті 19 Закону № 161-XIV у редакції Закону України від 05 грудня 2019 року № 340-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» (далі - Закон № 340-ІХ), який набрав чинності 16 січня 2020 року, частини першої статті 641 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частин другої-п`ятої статті 33 Закону № 161-XIV. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що:
лист-повідомлення орендодавця не може братися до уваги судом як доказ припинення переважного права орендаря на укладення договорів оренди землі на новий строк через недобросовісну поведінку орендодавця; якщо намір орендодавця самостійно обробляти земельну ділянку після спливу дії договору оренди землі не підтвердився, а його поведінка свідчить про протилежне - укладення договору з іншим орендарем, така поведінка орендодавця є суперечливою і недобросовісною та порушує переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк; порушення переважного права орендаря матиме місце під час укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови первісному орендарю у поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об`єкт оренди для власних потреб;
суди безпідставно встановили, що переважне право позивача припинилося через висловлення заперечень щодо поновлення договорів оренди землі на підставі частини п`ятої статті 33 Закону № 161-XIV, оскільки ОСОБА_2 не надсилала відповідні заперечення на виконання вимог цієї норми закону;
апеляційний суд дійшов помилкового висновку про неузгодження сторонами договору оренди від 19 жовтня 2015 року істотних умов договору у новому проєкті, наданому позивачем;
суди дійшли помилкових висновків про те, що на момент проведення державної реєстрації припинення права оренди позивача на спірну земельну ділянку строк дії договору оренди землі закінчився; з 16 січня 2020 року строк дії договору оренди землі обчислюється виключно з дати його укладення.
У частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу рішення судів першої та апеляційної інстанцій ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» не оскаржує.
У касаційній скарзі заявляє клопотання про перерозподіл судових витрат та стягнення витрат на правничу допомогу, понесених під час розгляду справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.
У касаційній скарзі просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Доводи інших учасників справи
17 вересня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшов відзив ТОВ «Агротрейд-2000», поданий представником Косяком В. М., в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що:
за наявності вираженого волевиявлення орендодавця про те, що він не має наміру укладати новий договір оренди з позивачем або продовжувати дію існуючого договору оренди, та направлення орендодавцем листа-повідомлення про це на адресу позивача у строк, встановлений договором № 759, направлення ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» пропозиції щодо продовження відносин оренди не може бути підставою для поновлення орендних відносин між сторонами, у зв`язку з чим у позивача відсутнє переважне право перед іншими особами на поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк за встановлених обставин та немає підстав для визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі;
відсутність підпису уповноваженої особи орендаря на проєкті додаткової угоди, надісланої орендодавцю, виключає можливість визнання такої додаткової угоди укладеною;
додатковою угодою погіршено права та обов`язки орендодавця, водночас права та обов`язки позивача покращено;
рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають встановленим обставинам справи, ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права;
висновки Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, Верховного Суду України, викладені у постановах, на які посилається заявник у касаційній скарзі, сформовано за інших відмінних фактичних обставин.
У відзиві викладено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції, у розмірі 20 000,00 грн, про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, заявлених ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» у касаційній скарзі, до 12 000,00 грн, понесених у суді першої інстанції, 11 000,00 грн - у суді апеляційної інстанції, 10 000,00 грн - у суді касаційної інстанції.
18 вересня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшло заперечення ТОВ «Агротрейд-2000», подане представником Косяком В. М., на клопотання заявника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в якому зазначено, що:
посилання заявника у касаційній скарзі на відсутність висновків про застосування 19, 33 Закону № 161-XIV у подібних правовідносинах є безпідставним, оскільки Верховний Суд сформував висновки в аналогічних правовідносинах, ці висновки є актуальними і відповідають висновкам судів у справі, що переглядається;
немає підстав для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки є актуальні висновки Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, крім того, вже було відхилено аналогічне клопотання заявника у подібній справі № 357/12981/23.
18 вересня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшли аналогічні за змістом документи, а саме відзив ОСОБА_1 і додаткові пояснення ОСОБА_2 , подані в їх інтересах адвокаткою Марценюк Л. А., в яких просять касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін.
Відзив та додаткові пояснення обґрунтовано таким:
суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили відсутність у позивача переважного права орендаря;
ОСОБА_2 надіслала свої заперечення щодо поновлення договору оренди і таке заперечення є достатнім волевиявленням орендодавця;
у діях орендодавця відсутня суперечлива поведінка; 
відсутність домовленості щодо нових істотних умов договору оренди землі, що укладається на новий строк має наслідком припинення переважного права орендаря відповідно до частини четвертої статті 33 Закону № 161-XIV (у відповідній редакції);
позивач не надіслав оферту (додаткову угоду) в розумінні статті 33 Закону № 161-XIV, що свідчить про відсутність переважного права орендаря на укладання договору оренди;
аргументи позивача про те, що договір було пролонговано до 19 жовтня 2023 року, не відповідають обставинам та доказам у справі, оскільки строк дії договору оренди землі від 19 жовтня 2015 року закінчився 26 листопада 2022 року;
автоматичне поновлення договорів оренди землі на період дії воєнного стану діяло до 19 листопада 2022 року, тобто таке положення закону поширювало свою дію виключно на ті договори оренди землі, дія яких закінчувалась до 19 листопада 2022 року, водночас час договір оренди землі у цій справі закінчився 26 листопада 2022 року, отже, вказане положення закону не застосовне у спірних правовідносинах;
просять застосувати висновки Верховного Суду, викладені в аналогічних справах у постановах від 09 квітня 2025 року у справі № 357/13337/23, від 07 травня 2025 року у справі № 357/36/24, від 30 липня 2025 року у справі № 357/11049/23;
висловлено заперечення на клопотання ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
У відзиві ОСОБА_1  викладено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції, у розмірі 20 000,00 грн, про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, заявлених ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» у касаційній скарзі, до 15 000,00 грн.
У додаткових поясненнях ОСОБА_2  викладено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції, у розмірі 15 000,00 грн.
Рух справи у суді касаційної інстанції
28 серпня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2025 року.
Верховний Суд ухвалою від 11 вересня 2025 року відкрив касаційне провадження та витребував матеріали справи.
У листопаді 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
На підставі розпорядження виконувача обов`язків заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 31 березня 2026 року № 316/0/226-26 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 березня 2026 року справу призначено судді-доповідачеві Фаловській І. М., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Мартєв С. Ю.
Верховний Суд ухвалою від 19 травня 2026 року призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
19 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 і ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» укладено договір оренди землі № 759, згідно з пунктом 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області та належить орендодавцю на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, серія ЯА, № 604046, виданого 02 жовтня 2006 року.
У пункті 5 вказаного договору визначено, що його укладено на сім років. Після закінчення строку договору орендар, який має намір скористатись переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. Якщо орендодавець не збирається укладати новий договір оренди з орендарем або продовжувати дію цього договору, він зобов`язаний за шість місяців до закінчення строку дії цього договору повідомити про це орендаря в письмовій формі, а також за свій рахунок відновити межі земельної ділянки в натурі.
Передання земельної ділянки орендарю здійснюється у п`ятиденний строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі (пункт 16 договору оренди від 19 жовтня 2015 року).
У пункті 31 наведеного договору визначено, що дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності у порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи-орендаря.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний номер 346958832, речове право на земельну ділянку за ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на підставі договору оренди землі від 19 жовтня 2015 року № 759 було зареєстровано 26 листопада 2015 року державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області Малькевич Л. В., рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 26 листопада 2015 року, індексний номер 26509165, строк дії договору сім років.
Відповідно до акта приймання-передавання земельної ділянки від 26 листопада 2015 року орендодавець ОСОБА_2 , з однієї сторони, передає, а орендар ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» в особі директора Дабіжи М. М., з іншої сторони, приймає в строкове платне користування на умовах оренди земельну ділянку, кадастровий номер 3220489500:01:024:0008, що розташована в межах Шкарівської сільської ради, загальною площею 1,4627 га, зокрема рілля - 1,4627 га.
19 квітня 2022 року ОСОБА_2 направила директору ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» лист-повідомлення від 12 квітня 2022 року, в якому повідомила, що термін дії договору закінчується 26 листопада 2022 року, що відповідно до пункту 31 договору є підставою для його припинення та відновлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості. Зазначила, що на виконання пункту 5 цього договору вона не бажає укладати новий договір оренди з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» або продовжувати дію вказаного договору, а має намір обробляти земельну ділянку за договором самостійно і використовувати її для власних потреб на власний розсуд. А також просила утриматися від вчинення дій які б перешкоджали їй одразу після закінчення строку дії договору використовувати належну їй земельну ділянку.
10 вересня 2022 року ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» направило ОСОБА_2 лист-повідомлення про поновлення договору оренди землі, в якому пропонувало поновити договір на сім років. Одночасно з листом ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» надіслало проєкт відповідної додаткової угоди до договору оренди землі.
20 січня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до державного нотаріуса Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області Малькевич Л. В. із заявою про внесення змін до запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в результаті чого державну реєстрацію права оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на спірну земельну ділянку припинено.
01 лютого 2023 року між ОСОБА_2 і ТОВ «Агротрейд-2000» укладено договір оренди земельної ділянки № 80, згідно з умовами якого спірну земельну ділянку передано в оренду строком на сім років, державному реєстратору Фурсівської сільської ради Київської області Майорко Т. О. подано документи для державної реєстрації права оренди земельної ділянки за ТОВ «Агротрейд-2000». Реєстрацію здійснено 21 лютого 2023 року.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 березня 2024 року, індексний номер 369432297, щодо земельної ділянки, кадастровий номер 3220489500:01:024:0008, з 10 лютого 2024 року ця земельна ділянка належить ОСОБА_1 . Підставою переходу права власності на спірну земельну ділянку від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 є договір дарування земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 10 лютого 2024 року, зареєстрований у реєстрі за № 327 приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу в Київській області Дерун A. A.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення судів відповідають не повною мірою.
Мотиви, якими керується Верховний Суд
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитися у належності особі, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті, і є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 461/606/18 (провадження № 61-5655св19)).
Відсутність порушеного права чи законного інтересу позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови судом у задоволенні позову, причому суду не потрібно вдаватися до перевірки обраного способу захисту або суті спору, якщо порушення не доведено. Це підтверджено практикою Верховного Суду, яка наголошує, що для звернення до суду обов`язково має бути наявне суб`єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, і його відсутність унеможливлює захист (постанови Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20, від 24 лютого 2026 року у справі № 490/8336/21).
Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобт, правовим наслідком недійсності договору є по суті «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22).
Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19).
У ЦК України закріплений підхід, за якого оспорюваність правочину конструюється як загальне правило, тоді як нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був спрямований до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17).
Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
Тлумачення змісту вказаної норми свідчить, що під змістом правочину (договору) розуміється сукупність умов. У статті 217 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності окремих частин правочину. Окремою частиною правочину в контексті статті 217 ЦК України є окрема частина змісту правочину (договору), тобто його умова. При цьому недійсність окремої частини договору не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов, які визнаються недійсними або є нікчемними. Слід враховувати, що у разі задоволення позову про оспорювання окремих умов договору потрібно з`ясовувати, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов, які визнаються недійсними (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/7687/21).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 сформовано такий висновок: «У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 902/1207/22 зазначено таке: «8.29. Істотними умовами договору оренди землі є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки), дата укладення та строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (частини перша та друга статті 15 Закону № 161-XIV у вказаній вище редакції).
8.30. Відповідно до першого речення частини першої статті 19 Закону № 161-XIV у редакції, чинній на час підписання Договору, строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.
8.31. Водночас Законом № 340-IX, який у відповідній частині набрав чинності 16.01.2020 (див. пункт 1 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»), частину першу статті 19 Закону № 161-XIV доповнено двома реченнями такого змісту: «Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права».
Цим же Законом абзац третій частини першої статті 15 Закону № 161-XIV викладено в такій редакції: «дата укладення та строк дії договору оренди». Тобто із 16.01.2020, окрім строку дії договору оренди землі, до істотних умов цього правочину належить також дата його укладення.
8.32. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що абзац третій частини першої статті 15 та друге речення частини першої статті 19 Закону № 161-XIV у наведеній вище редакції імперативно встановлюють, що дата укладення договору оренди землі є істотною умовою цього правочину і саме з цієї дати починається перебіг строку його дії.
У постанові від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19 Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що зазначені вимоги закону є чіткими і однозначними.
8.33. Тому сторони договору оренди землі не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить імперативним нормам абзацу третього частини першої статті 15 та другого речення частини першої статті 19 Закону № 161-XIV у редакції Закону № 340-IX, зокрема на власний розсуд встановити інші правила визначення дати початку перебігу строку дії цього правочину або не зазначати дати його укладення. У протилежному випадку умови договору оренди землі, що не відповідають вказаним вище імперативним нормам Закону № 161-XIV, не створюють для сторін такого правочину тих наслідків, на які вони спрямовувались.
8.34. Велика Палата Верховного Суду вважає, що викладена у пункті 37 Договору умова про набрання ним чинності після його державної реєстрації суперечить правилам обчислення строку дії договору оренди землі, імперативно встановленим другим реченням частини першої статті 19 Закону № 161-XIV, а тому вказана умова не змінила визначений у Законі № 161-XIV момент, з якого розпочав перебіг строк дії Договору.
Сторони Договору скріпили його своїми підписами та вказали в ньому дату укладення (17.11.2020), що відповідає вимогам абзацу третього частини першої статті 15 Закону № 161-XIV, і саме з цієї дати відповідно до другого речення частини першої статті 19 цього Закону слід обчислювати річний строк дії цього правочину.».
У постанові Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі № 357/13337/23 зазначено: «Відповідно до пункту 37 договору оренди землі від 20 жовтня 2015 року, укладеному між ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» та ОСОБА_3, цей договір набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права оренди. Речове право оренди спірної земельної ділянки за позивачем було зареєстровано 04 грудня 2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішенням державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у Київській області Рибалко В. М., рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 26818772, від 07 грудня 2015 року, строк дії сім років, без зазначення права пролонгації.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19, з 01 січня 2013 року державній реєстрації підлягає не сам договір оренди землі, а право оренди земельної ділянки. Такий договір є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у простій письмовій формі, якщо інше не узгоджено між сторонами, тобто за умови дотримання ними вимог статей 638, 759 і 792 ЦК України та статті 15 Закону № 161-XIV. З моменту укладення договору оренди землі в орендодавця виникає обов`язок передати орендарю земельну ділянку в користування на визначений у договорі строк, а в орендаря - отримати право користування земельною ділянкою.
У наведеній вище постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що право оренди земельної ділянки є речовим і без державної реєстрації такого права немає правових підстав для користування відповідною земельною ділянкою. Оскільки зареєстроване право оренди землі є речовим правом, то і способи захисту цього права можуть бути такими, що притаманні речовим правам. Так, орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці будь-якими особами.
Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду підтримала висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16, у частині того, що договір оренди землі є укладеним з моменту досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов, а право оренди виникає з моменту його державної реєстрації, проте відступила від висновків, викладених у вказаній постанові Верховного Суду України, у частині того, що, виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України, договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вказані висновки стосуються чинності договору оренди землі, укладеного після 01 січня 2013 року, тобто після зміни законодавчого регулювання, а саме виключення із Закону України «Про оренду землі» вимог про необхідність державної реєстрації договору оренди із вказівкою на необхідність реєстрації права оренди, а також виключення з тексту цього Закону посилання на укладеність такого правочину з дня його державної реєстрації.
Цим Законом абзац третій частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» викладено в такій редакції: «дата укладення та строк дії договору оренди». Тобто із 16 січня 2020 року, окрім строку дії договору оренди землі, до істотних умов цього правочину належить також дата його укладення.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду, слід розмежовувати момент укладення договору оренди землі (це момент досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов та підписання - для договорів із 01 січня 2013 року), з якого у його сторін виникають права та обов`язки в зобов`язальних правовідносинах, і момент виникнення на підставі вказаного правочину речового права, який пов`язаний з моментом державної реєстрації такого права (третє речення частини першої статті 19 Закону України «Про оренду землі»).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 березня 2024 року у справі № 902/1207/22 (провадження № 12-80гс23) зауважила, що абзац третій частини першої статті 15 та друге речення частини першої статті 19 Закону України «Про оренду землі» у наведеній вище редакції імперативно встановлюють, що дата укладення договору оренди землі є істотною умовою цього правочину і саме з цієї дати починається перебіг строку його дії. Сторони договору оренди землі не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить імперативним нормам абзацу третього частини першої статті 15 та другого речення частини першої статті 19 Закону України «Про оренду землі» у редакції Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», зокрема на власний розсуд встановити інші правила визначення дати початку перебігу строку дії цього правочину або не зазначати дати його укладення. У протилежному випадку умови договору оренди землі, що не відповідають вказаним вище імперативним нормам Закону України «Про оренду землі», не створюють для сторін такого правочину тих наслідків, на які вони спрямовувались.
Викладена у пункті 37 договору умова про набрання ним чинності після його державної реєстрації суперечить правилам обчислення строку дії договору оренди землі, імперативно встановленим другим реченням частини першої статті 19 Закону України «Про оренду землі», а тому вказана умова не змінила визначений Законом України «Про оренду землі» момент, з якого розпочав перебіг строк дії договору. Узявши до уваги те, що строк дії договору почався з дати його укладення (з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та підписання - 20 жовтня 2015 року) і сплив на час укладення 12 січня 2023 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Агротрейд-2000» договору оренди землі та вчинення на їх підставі відповідних реєстраційних дій, Верховний Суд погоджується з висновком суду про відсутність порушеного права ТОВ Агрофірма «Білоцерківська».».
Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану», що доповнено розділ Х «Перехідні положення» ЗК України пунктами 27, 28, згідно з якими під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей, зокрема вважаються поновленими на один рік без волевиявлення сторін відповідних договорів і без внесення відомостей про поновлення договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно договори оренди, суборенди, емфітевзису, суперфіцію, земельного сервітуту, строк користування земельними ділянками щодо яких закінчився після введення воєнного стану, щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення, зокрема приватної власності. Цей Закон набрав чинності 07 квітня 2022 року.
З дня набрання чинності Законом України від 19 жовтня 2022 року № 2698-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель», тобто з 19 листопада 2022 року, автоматична пролонгація договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, укладених з фізичними особами, скасована. Подібний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 563/376/22-ц (провадження № 61-47св23), в якій надавалося тлумачення наведеним вище двом законам України.
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що автоматичне поновлення договорів оренди землі на період дії воєнного стану без волевиявлення сторін діяло до 19 листопада 2022 року, тобто таке положення закону поширює свою дію виключно на ті договори оренди землі, дія яких закінчувалася до 19 листопада 2022 року. У справі, яка переглядається, укладений між сторонами договір оренди строком до 04 грудня 2022 року.
Оскільки не встановлено підстав для скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на спірну земельну ділянку та визнання укладеною додаткову угоду до спірного договору оренди землі, то відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання відсутнім у ТОВ «Агротрейд 2000» права оренди земельної ділянки, як похідної вимоги.
Із урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову ТОВ Агрофірма «Білоцерківська».
Аналогічні висновки зроблено у постанові Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 357/3370/23.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 зазначено таке: «Унаслідок визнання незаконним і скасування наказу Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року № 727/5 право оренди позивача за договором оренди землі від 05 червня 2013 року № 100 є дійсним з моменту внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права оренди ТОВ «Олійникова Слобода» на спірну земельну ділянку (11 січня 2014 року), оскільки скасування наказу відновило дію державної реєстрації цього права.
Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (частина друга статті 24 Закону № 161-XIV); укладення договору оренди земельної ділянки під час дії іншого договору оренди цього ж об`єкта може перешкоджати первинному орендареві реалізувати його право користування відповідною ділянкою (див. постанови від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 587/2331/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 конкретизувала власний правовий висновок щодо права орендаря за первинним договором оренди земельної ділянки на захист свого права, визначивши, що якщо під час дії першого договору оренди земельної ділянки був укладений другий договір з іншим орендарем і право останнього зареєстроване, то суд зможе захистити право первинного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати своє право оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте таку можливість первинний орендар матиме лише тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема, якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди.
За відсутності реєстрації права оренди первинного орендаря у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди землі за договором оренди, укладеним у період дії первинного договору, підлягають задоволенню, якщо на час ухвалення рішення суду первинний орендар матиме чинне право оренди та зможе його зареєструвати.
У позивача право оренди земельної ділянки закінчується у червні 2023 року. Власниця земельної ділянки - відповідачка ОСОБА_5 не заявляла вимог ні про розірвання договору оренди з ТОВ «Олійникова Слобода», ні про визнання його недійсним. Відповідних судових рішень нею не надано, тому підстав для того, щоб вважати такий договір неукладеним, недійсним чи нечинним, Велика Палата Верховного Суду не вбачає.».
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Звертаючись з позовом у справі, що переглядається, ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» посилалося на те, що 19 жовтня 2015 року між ним і ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки, площею 1,4627 га, з кадастровим номером 3220489500:01:024:0008, строком на сім років (право оренди зареєстровано 26 листопада 2015 року).
Строк дії вказаного договору оренди землі мав би закінчитися 19 жовтня 2022 року, однак, на думу позивача, його було автоматично поновлено на один рік до 19 жовтня 2023 року на підставі підпункту 1 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції Закону № 2145-ІХ.
10 вересня 2022 року ТОВ Агрофірма «Білоцерківська», користуючись переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, відповідно до норм частин першої-п`ятої статті 33 Закону № 161-XIV та пункту 5 договору оренди землі № 759 направило ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку лист-повідомлення (клопотання) про поновлення договору оренди землі, в якому пропонувало поновити дію договору ще на сім років, однак ОСОБА_2 обов`язку щодо укладення у місячний строк додаткової угоди або надання заперечень щодо поновлення договору оренди від 19 жовтня 2015 року не виконала. 
20 січня 2023 року проведено державну реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» у зв`язку з припиненням дії договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3220489500:01:024:0008, а 01 лютого 2023 року між  ОСОБА_2 і ТОВ «Агротрейд-2000» укладено договір оренди цієї ж земельної ділянки. 
Позивач вважає, що поведінка  ОСОБА_2 як орендодавця порушує його переважне право як орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк.
У цій справі суди з посиланням на актуальну практику Великої Палати Верховного Суду встановили, що строк дії договору оренди землі від 19 жовтня 2015 року, обрахунок якого почався з дати державної реєстрації права оренди (26 листопада 2015 року) закінчився 26 листопада 2022 року.
Позивач направив   ОСОБА_2 лист-повідомлення про намір продовжити дію договору оренди від 19 жовтня 2015 року з проєктом додаткової угоди, але цьому повідомленню передував лист орендодавця у квітні 2022 року про небажання продовжувати строк договору оренди землі на новий строк та прохання звільнити і повернути земельну ділянку. 
У справі, що переглядається, суди правильно: 
врахували, що орендодавець  ОСОБА_2 заперечила щодо поновлення договору оренди та завчасно, як передбачено умовами договору оренди землі (пункт 5), за шість місяців до закінчення строку дії договору повідомила про це орендаря в письмовій формі, зокрема, 19 квітня 2022 року надіслала орендарю лист, в якому повідомила про небажання укладати новий договір оренди з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» та продовжувати дію договору оренди, строк якого завершувався;
встановили, що за пів року до закінчення строку дії договору від 19 жовтня 2015 року орендар був обізнаний щодо волі орендодавця, отже, такі дії власника земельних ділянок є послідовними і законними;
вказали, що наявність заперечень зі сторони орендодавця у встановленому договором порядку щодо поновлення договору оренди дають підстави для висновку, що переважне право позивача як орендаря не було порушено. Після направлення позивачу листа-повідомлення про небажання продовжувати дію договору оренди власник земельної ділянки мала законне очікування щодо звільнення і повернення їй цієї ділянки, а бажання орендаря продовжити орендні правовідносини не породжують для орендодавця нових обов`язків, ніж ті, що вона виконала;
зазначили, що посилання позивача на автоматичне продовження договору оренди землі на один рік на підставі Закону № 2145-ІХ, яким до розділу X «Перехідні положення» ЗК України було додано пункт 27, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки автоматичне поновлення договорів оренди землі на період дії воєнного стану діяло до 19 листопада 2022 року, тобто таке положення закону поширює свою дію виключно на ті договори оренди землі, дія яких закінчувалася до 19 листопада 2022 року, тоді як за обставинами цієї справи строк дії договору оренди від 19 жовтня 2015 року закінчився 26 листопада 2022 року;
виснували, що у цій справі договір оренди землі було укладено в жовтні 2015 року, а проведено його державну реєстрацію в листопаді 2015 року, тобто у період з 01 січня 2013 року до 16 січня 2020 року, коли сторони договору відповідно до вимог чинного на той час законодавства самостійно могли врегулювати момент набрання чинності такого договору; умова, викладена у пункті 37 договору, свідчить про набрання ним чинності з 26 листопада 2015 року.
Тому Верховний Суд погоджується з висновками судів про відсутність порушеного права ТОВ Агрофірма «Білоцерківська». 
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі № 357/13337/23.
Верховний Суд відхиляє посилання заявника на те, що орендодавець діяла недобросовісно, оскільки підставою відмови у поновленні договору оренди ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» було посилання орендодавця на використання землі для власних потреб, однак земельну ділянку було передано в оренду ТОВ «Агротрейд-2000» з огляду на те, що договором оренди передбачено безумовне право орендодавця відмовитися від продовження дії договору шляхом письмового повідомлення орендаря за шість місяців до закінчення строку дії договору, яке ОСОБА_2 реалізувала. Оскільки суди правильно встановили відсутність порушеного переважного права ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на поновлення договору, то подальша доля земельної ділянки, зокрема і те, яким чином власник нею розпоряджається, не має правового значення.
Водночас поза увагою судів залишилось те, що якщо під час дії первісного договору оренди земельної ділянки було укладено інший договір оренди і право нового орендаря зареєстровано, то суд зможе захистити право первісного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати своє право оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Проте вказану можливість первісний орендар матиме лише тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема, якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первісний договір оренди. 
За відсутності реєстрації права оренди первісного орендаря у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди землі за договором оренди, укладеним у період дії первісного договору, підлягають задоволенню, якщо на час ухвалення рішення суду первісний орендар матиме чинне право оренди та зможе його зареєструвати.
У позивача право оренди земельних ділянок закінчилось у листопаді 2022 року, і на момент звернення із цим позовом та ухвалення рішення суду першої інстанції у позивача відсутнє право оренди на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Суд має застосувати останню актуальну правову позицію у подібних правовідносинах.
Судова практика в аналогічних справах за позовами ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» є сталою, що підтверджується, зокрема, висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 24 липня 2025 року у справі № 357/12982/23, від 30 липня 2025 року у справі № 357/11049/23, від 01 квітня 2026 року у справі № 357/11041/23 та ін, 
За таких обставин суди дійшли обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позову, проте помилились щодо мотивів такої відмови. Тому оскаржені судові рішення належить змінити у мотивувальних частинах, виклавши їх у редакції цієї постанови.
Щодо клопотання заявника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
У касаційній скарзі ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» виклало клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Клопотання мотивовано тим, що:
аналіз судових рішень різних колегій суддів, судових палат Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, опублікованих в Єдиному державному реєстрі судових рішень, свідчить про неоднакове застосування норм пункту 6 статті 3, статті 777 ЦК України і статті 33 Закону № 161-XIV під час вирішення спорів щодо укладення договорів оренди на новий строк у випадках, коли орендодавець уклав договір з новим орендарем, попередньо відмовивши первісному орендарю в укладенні договору на новий строк через намір використовувати об`єкт оренди для власних потреб та/або ухилившись від розгляду пропозиції первісного орендаря щодо укладення договору на новий строк;
необхідно уточнити висновки Великої Палати Верховного Суду, зокрема у справі № 902/1207/22, щодо того, чи поширюється дія норми другого речення частини першої статті 19 Закону № 161-XIV у редакції Закону № 340-IX на договори оренди землі, що було укладено у період з 01 січня 2013 року до 16 січня 2020 року;
чи могли сторони договору оренди землі до 16 січня 2020 року пов`язувати момент укладення договору оренди землі і набрання ним чинності з моментом державної реєстрації права оренди на земельну ділянку з огляду на норми пункту 1 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що діяла до 01 січня 2016 року, або пункту 1 частини першої статті 27 цього ж Закону у редакції, що діяла після 01 січня 2016 року.
Колегія суддів бере до уваги, що такими ж доводами заявник обґрунтовував необхідність передання на розгляд Великої Палати Верховного Суду аналогічної справи № 357/12982/23 та з цих підстав Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 30 квітня 2025 року передав справу № 357/12982/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 18 червня 2025 року повернула справу № 357/12982/23 на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 липня 2025 року у справі № 357/12982/23 виклала висновки щодо окреслених заявником питань, які Верховний Суд застосував у справі, що переглядається.
Інших достатніх мотивів та аргументів для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду клопотання ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» не містить.
З урахуванням наведеного у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.
Щодо стягнення судових витрат у суді касаційної інстанції
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, оскільки цивільно-процесуальне законодавство встановлює критерії, які необхідно застосовувати під час визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічні висновки виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Таким чином, під час вирішення питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи фінансовий стан обох сторін, поведінку сторін під час судового процесу тощо.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19)).
ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East / West Alliance Limited» проти України» («East / West Alliance Limited» v Ukraine), заява № 19336/04, пункт 268).
У рішенні від 18 лютого 2022 року у справі «Чоліч проти Хорватії» («COLIC v. Croatia)», заява № 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними, а також були розумними у своєму розмірі (пункт 77).
ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).
Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінюючи їх необхідність. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).
Суд керується тим, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Отже, суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними.
Щодо клопотання ТОВ «Агротрейд-2000»про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу
У відзиві, поданому 17 вересня 2025 року, ТОВ «Агротрейд-2000» просить стягнути з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на його користь понесені витрати на правничу допомогу у касаційному суді у розмірі 20 000,00 грн. 
До відзиву на касаційну скаргу додано: ордер від 16 вересня 2025 року про надання правничої допомоги ТОВ «Агротрейд-2000» у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду адвокатом Косяком В. М.; копію укладеного між Адвокатським об`єднанням «МКБ ГРУПП» і ТОВ «Агротрейд-2000»договору про надання правничої допомоги від 15 вересня 2025 року № 29, відповідно до пункту 2.3 якого сторони погодили гонорар адвоката у розмірі 20 000,00, з яких 11 500,00 грн сплачується протягом трьох днів після укладення договору, а 8 500,00 грн - протягом шістдесяти днів з дня ухвалення судом касаційної інстанції постанови.
Також додано копію акта приймання-передавання послуг від 17 вересня 2025 року, підписаного клієнтом та виконавцем, відповідно до якого виконавець виконав послугу (аналіз постанов Верховного Суду, зазначених у касаційній скарзі, підготовка та подання відзиву на касаційну скаргу); копію платіжної інструкції від 16 вересня 2025 року № 4531 на суму 11 500,00 грн.
Надано докази надсилання копії відзиву з додатками, зокрема, ТОВ Агрофірма «Білоцерківська». ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» не надало заперечень щодо заявленого клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу та їх розміру.
Верховний Суд ураховує, що Адвокатське об`єднання «МКБ ГРУПП» (у тому числі адвокат Косяк В. М.) представляло інтереси ТОВ «Агротрейд-2000» у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду в аналогічних справах, зокрема № № 357/12982/23, 357/11049/23, 357/11041/23, 357/11054/23 та ін., у яких ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» посилалося на практику Верховного Суду, яка зазначена у доводах касаційної скарги у справі, що переглядається, та мотивувало підстави касаційного оскарження аналогічними доводами. 
Проаналізувавши долучені до матеріалів справи та подані на підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу документи, врахувавши конкретні обставини цієї справи, участь адвоката Адвокатського об`єднання «МКБ ГРУПП», у тому числі адвоката Косяка В. М., у аналогічних справах, Верховний Суд вважає, що зазначені адвокатом витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру, а тому заявлений ТОВ «Агротрейд-2000» розмір судових витрат, понесених у суді касаційної інстанції, підлягає зменшенню до 10 000,00 грн.
Щодо клопотання ОСОБА_1. про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу
У відзиві, поданому 18 вересня 2025 року,ОСОБА_1. просить стягнути з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на свою користь понесені витрати на правничу допомогу за розгляд справи у касаційній інстанції в розмірі 20 000,00 грн. 
До відзиву  ОСОБА_1 на касаційну скаргу додано: ордер від 03 квітня 2024 року про надання правничої допомоги ОСОБА_1., зокрема у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду, адвокаткою Марценюк Л. А.; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 27 грудня 2019 року, серія КС, № 8616/10.
Також додано копію акта виконаних робіт від 17 вересня 2025 року № 3 до договору про надання правничої допомоги від 25 березня 2024 року № 7/24, підписаного клієнтом та виконавцем, відповідно до якого виконавець виконав роботу (складання відзиву на касаційну скаргу), вартістю 15 000,00 грн; копію товарного чеку від 17 вересня 2025 року № 49 на суму 15 000,00 грн.
Згідно з пунктом 2 вказаного акта сторони погодили гонорар адвоката у розмірі 20 000,00, з яких 15 000,00 грн (гонорар адвоката за складання відзиву на касаційну скаргу) сплачується на час підписання акта, а 5 000,00 грн (гонорар успіху) - протягом десяти днів з дня ухвалення судом касаційної інстанції постанови.
Надано докази надсилання копії відзиву з додатками, зокрема, ТОВ Агрофірма «Білоцерківська». ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» не надало заперечень щодо заявленого клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу та їх розміру.
Верховний Суд ураховує, що адвокатка Марценюк Л. А. представляла інтереси  ОСОБА_1 у цій справі і в судах першої та апеляційної інстанцій, у тому числі подала відзив на апеляційну скаргу, доводи якого аналогічні доводам відзиву на касаційну скаргу (т. 4, а. с. 1-14), а також представляє інтереси ОСОБА_2 у цій справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій та, зокрема, подала відзив на апеляційну скаргу, додаткові пояснення на касаційну скаргу, доводи яких аналогічні доводам наведених відзивів ОСОБА_1 .
Крім того, адвокатка Марценюк Л. А. представляла інтереси інших орендодавців (за договорами оренди, укладеними за подібних обставин з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» та надалі з ТОВ «Агротрейд-2000») у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду в аналогічних справах, зокрема № № 357/12982/23, 357/11049/23, 357/11041/23, 357/11054/23 та ін., у яких ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» посилалося на практику Верховного Суду, яка зазначена у доводах касаційної скарги у справі, що переглядається, та мотивувало підстави касаційного оскарження аналогічними доводами. 
Проаналізувавши долучені до матеріалів справи та подані на підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу документи, врахувавши конкретні обставини цієї справи, представлення адвокаткою Марценюк Л. А. інтересів ОСОБА_1 і  ОСОБА_2 у цій справі в судах першої та апеляційної інстанцій та інтересів інших орендодавців у аналогічних справах, Верховний Суд вважає, що зазначені адвокаткою витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру, а тому заявлений ОСОБА_1 розмір судових витрат, понесених у суді касаційної інстанції, підлягає зменшенню до 6 000,00 грн.
Щодо клопотання  ОСОБА_2  про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу
У додаткових поясненнях, поданих 18 вересня 2025 року, ОСОБА_2 просить стягнути з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» на свою користь понесені витрати на правничу допомогу за розгляд справи у касаційній інстанції в розмірі 15 000,00 грн. 
До додаткових пояснень ОСОБА_2 на касаційну скаргу додано: ордер від 18 жовтня 2023 року про надання правничої допомоги  ОСОБА_2 , зокрема у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду, адвокаткою Марценюк Л. А.; копію електронної довіреності від 18 жовтня 2023 року; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 27 грудня 2019 року, серія КС, № 8616/10.
Також додано копію акта виконаних робіт від 17 вересня 2025 року № 4 до договору про надання правничої допомоги від 17 жовтня 2023 року № 47/23, підписаного клієнтом та виконавцем, відповідно до якого виконавець виконав роботу (складання відзиву на касаційну скаргу), вартістю 15 000,00 грн; копію товарного чеку від 17 вересня 2025 року № 48 на суму 15 000,00 грн.
Згідно з пунктом 2 вказаного акта сторони погодили винагороду адвоката у розмірі 15 000,00 грн (складання відзиву на касаційну скаргу), яку сплачено на час підписання акта.
Надано докази надсилання копії додаткових пояснень з додатками, зокрема, ТОВ Агрофірма «Білоцерківська». ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» не надало заперечень щодо заявленого клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу та їх розміру.
Верховний Суд ураховує, що адвокатка Марценюк Л. А. представляла інтереси  ОСОБА_2 у цій справі і в судах першої та апеляційної інстанцій, у тому числі подала відзив на апеляційну скаргу, доводи якого аналогічні доводам додаткових пояснень на касаційну скаргу (т. 4, а. с. 22-35), а також представляє інтереси  ОСОБА_1 у цій справі, подаючи відзиви на апеляційну та касаційні скарги, доводи яких аналогічні доводам наведених процесуальних документів, поданих в інтересах ОСОБА_2 .
Крім того, адвокатка Марценюк Л. А. представляла інтереси інших орендодавців (за договорами оренди, укладеними за подібних обставин з ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» та надалі з ТОВ «Агротрейд-2000») у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду в аналогічних справах, зокрема № № 357/12982/23, 357/11049/23, 357/11041/23, 357/11054/23 та ін., у яких ТОВ Агрофірма «Білоцерківська» посилалося на практику Верховного Суду, яка зазначена у доводах касаційної скарги у справі, що переглядається, та мотивувало підстави касаційного оскарження аналогічними доводами. 
Проаналізувавши долучені до матеріалів справи та подані на підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу документи, врахувавши конкретні обставини цієї справи, представлення адвокаткою Марценюк Л. А. інтересів  ОСОБА_2 і  ОСОБА_1 у цій справі в судах першої та апеляційної інстанцій та інтересів інших орендодавців у аналогічних справах, Верховний Суд вважає, що зазначені адвокаткою витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру, а тому заявлений  ОСОБА_2 розмір судових витрат, понесених у суді касаційної інстанції, підлягає зменшенню до 6 000,00 грн.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення частково ухвалені без дотримання норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
У зв`язку із наведеним касаційну скаргу позивача належить задовольнити частково, оскаржені рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду змінити у мотивувальних частинах, виклавши їх у редакції цієї постанови, тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка її подала. 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Білоцерківська» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Білоцерківська» задовольнити частково.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2025 року змінити у мотивувальних частинах, виклавши їх у редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Білоцерківська» на користь ОСОБА_1 6 000,00 грн відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Білоцерківська» на користь ОСОБА_2 6 000,00 грн відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Білоцерківська» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротрейд-2000» 10 000,00 грн відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді І. М. Фаловська
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
О. М. Ситнік