справа № 208/990/24 
провадження № 2/208/63/26 

РІШЕННЯ
Іменем України
23 січня 2026 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Кам`янського в складі: Головуючого судді – Похвалітої С.М., за участю секретарів судового засідання Золотоноші А.Р., за участю представника позивача– Шкутової Я.В., представника відповідача Негробова О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, яка спричинена внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 
в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позиції позивача, відповідачів.
Представник позивача ОСОБА_3 , звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням (уточнених позовних вимог) посилається на те, що 13.02.2023 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю ОСОБА_1 , який керував автомобілем Tesla Model Sд.р.н. НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , яке керувала автомобілем Ford Eco Sportд.р.н. НОМЕР_2 .Вина ОСОБА_2 у скоєнні вищезазначеної ДТП підтверджується постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у справі № 208/1511/23. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в АТ «СГ «ТАС» (приватне) згідно з полісом ОСЦПВ № ЕР-213168658.13.02.2023 ОСОБА_1 було подано всі необхідні документи до страхового агента АТ «СГ «ТАС» (приватне). Станом на 12.02.2024 страховик не виплатив страхового відшкодування. Згідно з актом виконаних робіт по ремонту автомобіля Tesla Model S д.р.н. НОМЕР_1 вартість виконаних робіт та запчастин по ремонту автомобіля становить 79 780,00 грн., сплата якого підтверджується квитанцією від 28.04.2023. ОСОБА_1 також були понесені витрати на транспортні послуги в розмірі 34 800,00 грн. Через ДТП ОСОБА_1 також зазнав моральних страждань, розмір моральної шкоди позивач оцінює в 20 000,00 грн. Позивач вважає, що страховик має відшкодувати йому інфляційне збільшення та штрафні санкції виходячи із фактичних витрат на ремонт автомобіля. Матеріальні збитки понесені Позивачем з урахуванням пені становлять: ??Витрати на ремонт автомобіля, пошкодженого внаслідок ДТП - 79 780, 00 грн. ??Інфляційні витрати - 1429,35 грн.; ??Штрафні санкції - 23 978, 93 грн.; ??Витратити на транспортні послуги - 34 800, 00 грн.; ??Витрати на правову допомогу - 17 500 , 00 грн. (станом на 12.02.2024 року) : ??Моральна шкода - 20 000, 00 грн. ??Витрати на сплату судового збору - 1774, 88 грн. Загальна сума, яка підлягає відшкодуванню на користь Позивача станом на 12.02.2024 року становить 179 263, 16 грн.
Позивач просить суд стягнути з АТ «СГ «ТАС» (приватне) та з ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 159 263,16 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. витрати на правову допомогу та судовий збір у розмірі 1774,88 грн.
06.08.2024 року представник відповідача АТ «СГ «ТАС» (приватне) надав відзив на позовну заяву, де зазначив, що не погоджується із позовними вимогами в повному обсязі. Зазначив, що на даний час не має правових підстав щодо виплати страхового відшкодування позивачу, вважає позовну заяву безпідставною.
29.05.2025 року представник відповідача ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що на думку відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , у позивача відсутні законні підстави стягувати з неї шкоду в межах ліміту відповідальності за шкоду, спричинену, а пред`явлені позовні вимоги ставлять під сумнів доцільність існування самого інституту страхування цивільно-правової відповідальності в цілому. У відзиві зазначено, що позивач не надав жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів заподіяння йому моральної шкоди. Враховуючи викладене відповідач ОСОБА_2 , вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до суду письмові пояснення від 30.07.2025, у яких сторона відповідача зауважила, що обов`язок довести розмір заподіяних збитків покладається на позивача. У поясненнях також зазначено, що окрім пошкодженого у ДТП автомобіля Tesla Model S р.н. НОМЕР_1 у власності позивача перебувають ще 5 транспортних засобів, тому відповідач ОСОБА_2 вважає, що Позивач діє недобросовісно, намагається ввести суд в оману, заявляючи вимогу про стягнення витрат на послуги перевізника, а також бажає збагатитись за рахунок відповідачів.

ІІ. Процесуальні дії по справі.
12.02.2024 ухвалою суду відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження.
12.02.2024 ухвалою суду виправлено описку, допущену в ухвалі про відкриття провадження.
06.03.2024 ухвалою суд відмовив у задоволенні заяви про виправлення описки.
11.03.2024 ухвалою суду клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано від АТ «СГ «ТАС» (приватне) завірену належним чином копію страхової справи, яка підтверджує настання страхової події та підтверджує розмір попереднього страхового відшкодування із розрахунком збитків потерпілого ОСОБА_1 
14.05.2024 ухвалою суду клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження задоволено, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
14.05.2025 ухвалою суду клопотання представника позивача про залучення до участі у справі в якості співвідповідача задоволено, залучено співвідповідача по справі ОСОБА_2 
12.09.2025 ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
12.09.2025 ухвалою суду виправлено описку в тексті ухвали.

ІІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідачів.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , в судове засідання просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з урахуваням відзиву на позовну заяву. 
В судове засідання представник відповідача АТ «СГ «ТАС» - Бондар Є.Р., в судове засідання не з`явилась, надала суду клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.
Суд, вислухавши представника позивача та відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
13.02.2023 у місті Кам`янське по вул. Медична, 3 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю ОСОБА_1 , який керував автомобілем Tesla Model S д.р.н. НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , яке керувала автомобілем Ford Eco Sport д.р.н. НОМЕР_2 . 
Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у справі № 208/1511/23 від 23.03.2023 відповідача ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована в АТ «СГ «ТАС» (приватне) полісом ОСЦПВ № ЕР-213168658, згідно якого ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну складає 160 000,00 грн., франшиза – 00,00 грн.
15.02.2023 ОСОБА_1 звернувся до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка відбулась 13.02.2023.
Листом вих. № 200 від 25.09.2023 АТ «СГ «ТАС» (приватне) запропонувало позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 31 600,00 грн. та попросило у разі погодження із розміром страхового відшкодування подати страховику заяву про страхове відшкодування із зазначення банківських реквізитів та завірену копію витягу про реєстрацію місця проживання. Також повідомило, що термін подання такої заяви – календарний рік з моменту ДТП. Страховик також попросив у разі непогодження запропонованої суми страхового відшкодування надати автомобіль для огляду експертом-автотоварознавцем у пошкодженому стані для остаточного визначення розміру шкоди.
Національний банк України у відповідь на звернення позивача від 22.09.2023 щодо врегулювання відносин з АТ «СГ «ТАС» (приватне) повідомив, що за інформацією, наданою страховиком, позивачем не надано заяви на виплату страхового відшкодування. Листом від 25.09.2023 № 200 Страховиком надано позивачу роз`яснення щодо необхідності подання заяви на виплату страхового відшкодування, а також інформацію щодо стану розгляду справи. 
АТ «СГ «ТАС» (приватне) у листі вих. № 114 від 22.01.2024 зауважило, що суму страхового відшкодування було запропоновано листом від 25.09.2023 № 200, однак станом на 22.01.2024 заяви про виплату страхового відшкодування від позивача не надходило, тому АТ «СГ «ТАС» (приватне) не має правових підстав щодо виплати страхового відшкодування позивачу.
Представник позивача зверталась до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із претензією від 06.02.2024, у якій просила АТ «СГ «ТАС» (приватне) відшкодувати позивачу витрати на відновлювальний ремонт автомобіля TeslaModel S д.р.н. НОМЕР_1 , транспортні послуги та послуги адвоката.

V. Норми права, які застосував суд, та оцінка аргументів сторін.
Згідно статті 16 ЦК України відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.
Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Частинами першою та другою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно статті 1 Закону України «Про страхування» страхування – правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством.
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на час виникнення спірних правовідносин були регламентовані спеціальним законодавчим актом - Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).
У разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов`язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально (стаття 33 Закону №1961-IV).
Страховик зобов`язаний після отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (пункт 34.1 статті 34 Закону № 1961-IV).
Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, яка має містити певні відомості та визначені Законом додатки до заяви (пункт 35.1 статті 35 Закону № 1961-IV).
Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної витати), є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди ( підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону№ 1961-IV).
Відповідно до положень частини першої статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Суд звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування згідно із Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). 
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).
Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанова Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, на яку посилався суд першої інстанції, а також постанови від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16).
Отже, з огляду на зазначене уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149, 150 постанови Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), помилковим є висновок про альтернативне право потерпілого обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначено, що «право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.
Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.
Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.
У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку».
Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода може бути покрита в повному обсязі страховою виплатою, то в такому випадку відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.
Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 , яка керувала транспортним засобом Ford Eco Sportр.н. НОМЕР_2 станом на момент ДТП була забезпечена полісом ОСЦПВ № ЕР-213168658, виданим відповідачем АТ «СГ «ТАС» (приватне), що підтверджується копією цього полісу, яка наявна у матеріалах справи. Тобто відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП може бути покладено виключно на відповідача АТ «СГ «ТАС» (приватне).
Окрім цього, з наявних в матеріалах справи документів вбачається та сторонами підтверджується, що ДТП сталася 13.02.2023, а з повідомленням про ДТП позивач звернувся до АТ «СГ «ТАС» (приватне) 15.03.2023, тобто в межах строку, передбаченого п. 35.1. ст. 35 Закону № 1961-IV.
Суд зазначає, що подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду передбачено положеннями статті 33 Закону № 1961-IVта таке повідомлення є підставою для здійснення страховиком розслідування дорожньо-транспортної пригоди, у тому числі здійснення запитів щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування; направлення свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону № 1961-IV).
Згідно з пунктом 35.1статті 35 Закону№ 1961-IVдля отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону,- МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) (пункт 36.1. статті 36 Закону).
Відповідно до правової позиції, наведеної ВП Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 04.07.2018 року, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. ВП Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Аналогічні правові позиції викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.08.2018 року у справі № 519/741/15-ц (провадження № 61-5308св18); від 15.08.2018 року у справі № 713/2002/15 (провадження № 61-18147св18); від 15.08.2018 року у справі № 209/3145/15-ц (провадження № 61-6914св18); від 21.08.2018 року у справі № 227/3573/16-ц (провадження № 61-15026св18); від 12.09.2018 року у справі № 761/11731/16-ц (провадження № 61-19697св18); від 19.09.2018 року у справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18); від 26.09.2018 року у справі № 757/20129/16-ц (провадження № 61-19081св18); від 26.09.2018 року у справі № 641/5333/16-ц (провадження № 61-17507св18); від 24.10.2018 року у справі № 607/7205/16-ц (провадження № 61-27959св18); від 24.10.2018 року у справі № 127/1702/17 (провадження № 61-28999св18); від 31.10.2018 року у справі № 342/134/16-ц (провадження № 61-13937св18); від 07.11.2018 року у справі № 761/33713/16-ц (провадження № 61-28235св18); від 21.11.2018 року у справі № 707/1761/16-ц (провадження № 61-20954св18); від 05.12.2018 року у справі № 136/2186/16-ц (провадження № 61-31930св18); від 12.12.2018 року у справі № 758/2356/17-ц (провадження № 61-25984св18); від 27.03.2019 року у справі № 754/1108/15-ц (провадження № 61-20780св18); від 26.06.2019 року у справі № 287/463/15-ц (провадження № 61-15930св18); від 26.06.2019 року у справі № 712/7242/16-ц (провадження № 61-19165св18).
Також Верховний Суд у Постанові від 04.12.2019 року у справі № 359/2309/17 визначив, що «системний аналіз п. 32.7 ч. 1 ст. 32 закону № 1961-IV, ст. 22, абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 988, ст.ст. 1166, 1187, 1194 ЦК, пп.1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженій наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованій у Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395, дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі така майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку».
Крім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначено, що «…Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови – винною особою.
Також у постанові від 10 червня 2020 року у справі № 333/2096/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення зі страховика майнової шкоди, виходив із того, що страховик та потерпілий дійшли згоди про розмір страхового відшкодування, що підтверджено відповідною заявою позивача.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95-цс-20).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц зазначила, що разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Суд бере до уваги доводи сторони відповідача щодо того, що позивач, пред`являючи позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 щодо відшкодування витрат на відновлювальний ремонт автомобіля Tesla Model S д.р.н. НОМЕР_1 на суму 79 780,00 грн. не врахував, що станом на день настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована в АТ «СГ «ТАС» (приватне) згідно полісу № ЕР-213168658 на суму 160 000,00 грн. (ліміт відповідальності за шкоду, спричинену майну). Пред`явлені позовні вимоги ставлять під сумнів доцільність існування інституту страхування цивільно-правової відповідальності в цілому, оскільки заявлена до відшкодування сума витрат на відновлювальний ремонт могла бути покрита страховим відшкодуванням, оскільки не перевищує ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну майну. 
Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 р. у справі № 550/936/18 та в додаткових постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2022 р. у справі № 904/5726/19, від 15.06.2022 у справі № 910/12876/19.
Верховний Суд у постановах від 08.08.2019 р. у справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі № 235/499/17 зазначив, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
На підставі вищевикладеного суд доходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача матеріальних збитків в розмірі 79 780,00 грн., тобто витрат позивача на відновлювальний ремонт транспортного засобу Tesla Model S д.р.н. НОМЕР_1 , оскільки станом на день настання дорожньо-транспортної пригоди її цивільно-правова відповідальність була забезпечена відповідно до договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № 213168658, виданого АТ «СГ «ТАС» (приватне) на суму 160 000,00 грн. (ліміт відповідальності за шкоду, спричинену майну).
Щодо позовних вимог до АТ «СГ «ТАС» (приватне), суд вказує про таке. 
Відповідно до статті 5 Закону №1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Відповідно до пунктів 35.1, 35.2 статті 35 Закону №1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися:
а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ;
б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження;
в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують;
г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих;
ґ) підпис заявника та дата подання заяви.
До заяви додаються:
а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа;
б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником;
в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа;
г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну;
ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого;
д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого;
е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника;
є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).
Документи, зазначені у підпунктах «а»-»ґ» цього пункту, надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником. Страховик та МТСБУ мають право вимагати для огляду оригінали зазначених документів. Решта документів надаються в оригіналі або належним чином оформленій копії. Належно оформленою копією документа є копія, посвідчена органом, установою чи організацією, що його видала, або нотаріально посвідчена або посвідчена особою, якій подається заява про страхове відшкодування.
У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Статтею 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати), однією з яких є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди ( п.п. 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 цього закону).
Судом встановлено, що 15.02.2023 позивач звернувся до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 13.02.2023. АТ «СГ «ТАС» (приватне) листом за вих. № 200 від 25.09.2023 запропонувало позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 31 600,00 грн. Оскільки позивачем не було подано заяву про страхове відшкодування АТ «СГ «ТАС» (приватне), керуючись п. 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961-IV відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі.
Твердження сторони позивача про те, що він у встановлений Законом строк звертався до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із заявою про страхове відшкодування не знайшли свого відображення у наявних у матеріалах справи доказах. Суд зауважує, що Законом № 1961-IV визначений вичерпний перелік відомостей, якій мають міститись у заяві про страхове відшкодування. Разом із цим Закон № 1961-IVтакож визначає і вичерпний перелік документів, які додаються до цієї заяви.
У матеріалах цивільної справи відсутні будь-які належні, допустимі, достовірні та достатні докази, які б однозначно свідчили про те, що позивач протягом року з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди за участю відповідача ОСОБА_2 , в якій було пошкоджено автомобіль Tesla Model S р.н. НОМЕР_3 до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із заявою про страхове відшкодування із зазначенням у ній всіх необхідних відомостей, визначених п. 35.1 ст. 35 Закону № 1961-IV, а також із доданням до такої заяви документів, визначених п. 35.2 ст. 35 Закону № 1961-IV.
Звертаючись до суду позивач не наводить у позовній заяві жодних обґрунтувань того, що неподання заяви про страхове відшкодування до АТ «СГ «ТАС» (приватне) впродовж одного року (шкода заподіяна майну потерпілого) з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди, було обумовлене обставинами, які не залежали від дій позивача, та ним було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування і відповідно доказів підтвердження таких обставин суду позивач не надав.
У постанові Великої Палати Верховного Суд від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17, провадження № 14-95цс 20, зазначено, що Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з огляду на принцип добросовісності визначає, якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Аналізуючи вказані норми законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема у праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.
Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (постанова Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104 гс 18).
Із аналізу положень спеціального Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 цього Закону, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.
Не звернення позивача до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування у визначений законодавством термін не має правових підстав для виплати страхового відшкодування, а вимоги позивача про стягнення матеріального збитку у судовому порядку суперечать чинному законодавству.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що оскільки позивач не звертався до страховика за виплатою страхового відшкодування, страхова виплата (страхове відшкодування) не було виплачена страховиком, невідомо чи погодився б позивач із його розміром, розмір шкоди, зазначений позивачем, не перевищує ліміту відповідальності страховика, існують підстави для відмови в позові з урахуванням правових позицій Верховного Суду, викладених в пункті 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18); пункті 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019р. у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19); Постанові ВС від 24.03.2021р. у справі № 523/3212/19).
Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що: «підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності».
Отже, стягнення страхового відшкодування за обставин пропущення строку на подання заяви про виплату страхового відшкодування є можливим за умови добросовісної поведінки потерпілого та доведеності, що строк для подання заяви про виплату страхового відшкодування був пропущений з поважних причин, при цьому відповідний позов має бути поданий в межах строку позовної даності.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
З огляду на обставини, викладені вище, враховуючи наявні у матеріалах справи докази суд приходить до висновку, що строк звернення позивача до страхової компанії з вимогами про здійснення страхового відшкодування пропущений ним без поважних причин, а відмова АТ «СГ «ТАС» (приватне) позивачу у виплаті страхового відшкодування на підставі пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону, з огляду на неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди є цілком правомірною та такою, що відповідає закону. 
Оскільки суд не вбачає підстав для визнання поважними причин пропуску строку за вимогами до страховика АТ «СГ «ТАС» (приватне) про здійснення виплати страхового відшкодування, тому і не надає оцінки поданим стороною позивача доказам на підтвердження здійснення відновлювального ремонту транспортного засобу Tesla Model S р.н. НОМЕР_1 .
Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29; рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи викладене, суд прийшов до висновків, що оскільки позивач не звернувся до відповідача АТ «СГ «ТАС» (приватне) із заявою про страхове відшкодування, пропустивши таким чином річний строк, то АТ «СГ «ТАС» (приватне) правомірно відмовило йому у виплаті страхового відшкодування на підставі пункту 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV, з огляду на що у задоволенні позовних вимог про відшкодування позивачеві відповідачем АТ «СГ «ТАС» (приватне) витрат на відновлювальний ремонт в розмірі 79 780,00 грн. необхідно відмовити.
Вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 1 429,35 грн. та штрафних санкцій в розмірі 23 978,93 грн. є похідними від вимоги про стягнення витрат на відновлювальний ремонт автомобіля Tesla Model S д.р.н. НОМЕР_4 , тому вони також не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відмова у здійсненні виплати суми страхового відшкодування на підставі пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону не є порушенням Закону № 1961-IV, оскільки прострочення та/або невиконання грошового зобов`язання в цьому випадку не відбулось. 
Щодо заявлених до стягнення з відповідачів витрат на транспортні послуги в розмірі 34 800,00 грн. суд зазначає таке. 
Позовні вимоги щодо стягнення витрат на транспортні послуги є необґрунтованими, оскільки такі витрати не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, відповідно до якої збитки це втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також вони не належать до матеріальних збитків чи завданої шкоди у розумінні Закон № 1961-IV від 01.07.2004 стосується обов`язкового страхування цивільно – правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Щодо витрати на транспортні послуги були спричинені не через винні дії відповідачів, оскільки з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що саме в діях позивача наявне небажання належним чином врегулювати наслідки ДТП задля найскорішого відновлення його порушеного права. 
Тому в частині стягнення із відповідачів на користь позивача витрат на транспортні послуги в розмірі 34 800,00 грн. слід відмовити, в зв`язку з безпідставністю та недоведеністю. 
Позивач також просить суд стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн., обґрунтовуючи її тим, що внаслідок ДТП він зазнав немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, а також зазнав негативних змін у його житті, переніс емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, безпомічності, а також негативними переживаннями, тривогою, емоційною напругою, нервозністю. Натомість суд зауважує, що доказів на підтвердження вказаних обставин позивач суду не надав, навів лише їх правове обґрунтування.
Виходячи із обставин дорожньо-транспортної пригоди, обставин порушення правил дорожнього руху, за вчинення яких відповідач ОСОБА_2 , притягнута до адміністративної відповідальності, характер пошкоджень автомобіля позивача - задній бампер, заднє ліве крило, поведінку позивача, суд вважає, що доводи позивача про заподіяння йому моральної шкоди не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому вимога про стягнення з відповідачів на його користь моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн. не підлягає задоволенню.
Отже, враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували обставини,зазначені в позові, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, яка спричинена внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог належить відмовити в повному обсязі.
На підставі викладеного та керуючись ст. 16, 22, 1166, 1187, 1192, 1194 ЦК України, ст.ст. 5, 6, 32, 34-37, 38,41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, яка спричинена внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Дніпровського Апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості сторін: 
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 . 
Відповідач 1 – Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», ЄДРПОУ 30115243, адреса: м.Київ, пр.Берестейський, буд.65.
Відповідач 2 – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя  Похваліта С. М.