справа № 761/12186/23  головуючий у суді І інстанції Пономаренко Н.В.
провадження № 22-ц/824/6834/2026  суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської ради поданою представником - Антоном Глущенком на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року у справі за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Горбунова Леся Василівни, Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Автокооператив по будівництву та експлуатації особистих гаражів «КИЯНІВСЬКИЙ», про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення її у придатний для використання стан, 
В С Т А Н О В И В:
У провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Горбунова Леся Василівни, Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Автокооператив по будівництву та експлуатації особистих гаражів «КИЯНІВСЬКИЙ», про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення її у придатний для використання стан, з позовними вимогами:
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володіння та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрації права власності від 18.01.2022 №62907878 та здійсненної на його підставі у Реєстрі прав власності на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2559380780000) з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на нього.
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести об`єкт самочинного будівництва: гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 22 кв.м. та повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 0,004 га (40 кв.м.), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005.
- стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року позовну заяву залишено без розгляду, у зв`язку з невиконанням позивачем ухвали без руху. 
Не погодившись із вказаною ухвалою суду представником Київської міської ради Антоном Глущенком засобами поштового зв`язку було подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у цивільній справі № 761/12186/23, яка наразі перебувала на розгляді у Шевченківському районному суді міста Києва, Київська міська рада звернулася з вимогою усунути перешкоди у здійсненні права власності на земельну ділянку, шляхом скасування незаконного рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення цього права, знесення об`єкта нерухомості та приведення земельної ділянки у стан, придатний для її подальшого використання.
У межах вказаної справи Київська міська рада реалізує своє право на подання саме негаторного позову відповідно до статті 391 ЦК України, а не позову віндикаційного характеру.
Закон України № 4292-ІХ, яким доповнено Цивільний кодекс новими частинами статті 390, врегульовує спеціальний порядок витребування майна від добросовісного набувача.
Отже, механізм, запропонований у зазначеному Законі, застосовується виключно у разі фактичної втрати володіння річчю, коли власник просить суд витребувати її з чужого незаконного володіння, у тому числі - від добросовісного набувача.
Проте, як уже зазначалося раніше, Київська міська рада у межах судової справи № 761/12186/23 не заявляє віндикаційних вимог.
Земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 і яка є предметом спору, не вибула з володіння власникав розумінні втрати контролю (здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку) чи передачі іншій особі.
Тобто, на момент подання позову та станом на час його розгляду судом, земельна ділянка не вибула з фактичного володіння територіальної громади в особі Київської міської ради, а отже, підстави для застосування механізму віндикації, як способу захисту речового права, у даному випадку відсутні.
Саме на це вказує усталена судова практика, відповідно до якої вимоги про усунення перешкод у здійсненні права власності належать до негаторних, коли володіння річчю зберігається, але реалізація права є неможливою або ускладненою протиправною поведінкою інших осіб.
Позивач зазначає, що з метою повного та всебічного розгляду справи та на підтвердження обставин з приводу приналежності земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 до комунальної форми власності, обмеження прав територіальної громади міста Києва щодо вільного володіння, користування зазначеною земельною ділянкою, Позивачем було підготовлено та долучено до матеріалів справи витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.01.2024 № 363953256, від 31.01.2024 № 364014498, від 31.01.2024 № 364014582 та від 31.01.2024 № 364014672, які містять відомості про право власності/право постійного користування Київської міської ради на зазначену земельну ділянку.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відтак, у даному контексті, має місце ситуація, коли внаслідок протиправної реєстраційної діяльності та вчинення дій щодо самочинного будівництва Третіх осіб та відповідача - створено перешкоди у реалізації права на розпорядження та користування належним майном КМР (земельною ділянкою), що є типовою підставою для застосування саме статті 391 ЦК України.
У цьому випадку Київська міська рада вимагає не повернення речі з чужого володіння, а усунення протиправного стану (обмеження), який заважає повноцінному здійсненню права розпорядження/користування.
Таким чином, апелянт вважає, що положення статтей 388, 390 ЦК України у редакції Закону № 4292-ІХ не підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися у межах цієї справи, оскільки ані з об`єктивного боку, ані з позиції характеру позовних вимог не йдеться про ситуацію, в якій річ вибула з володіння позивача.
Правова позиція Київської міської ради є такою, що поданий позов є виключно негаторного характеру, спрямований на усунення протиправних дій, які створюють перешкоди у реалізації права користування земельною ділянкою, яка залишається у власності територіальної громади.
Крім цього, Київська міська рада звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц, де суд касаційної інстанції серед іншого виснував та підкреслив, що недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб.
Водночас, відповідно до частин першої - четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Отже, вказаною нормою матеріального права імперативно, чітко і недвозначно визначено, що: самочинним будівництвом вважаються житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, якщо вони, зокрема, збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього; якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок.
Так, відповідачем відбулась державна реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна на земельній ділянці, яка перебуває на праві власності територіальної громади міста Києва, а тому останній не набув повноцінного права користування земельною ділянкою.
З огляду на це, особа, яка не набула права власності на земельну ділянку, не може зазнавати втручання у приватну власність, оскільки відсутність власницьких прав перешкоджає визнанню її приватною власністю на зазначену земельну ділянку.
Таким чином, у відповідності до принципів правового демократичного суспільства, не є втручання у правову власність, коли таке втручання слугує легітимній меті, що підтримує загальний інтерес та нівелює негативні наслідки для суспільства.
Відтак, звернення Київської міської ради до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності та дотримання конституційного принципу рівності усіх перед Законом, а отже порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод у даному спорі відсутнє.
Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з тим, що право власності на об`єкт нерухомого майна набуто незаконно, що знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, а в подальшому зареєстровано, отже відсутнє непропорційне втручання у право мирного володіння майном, тим більше з урахуванням набуття такого майна внаслідок недобросовісної поведінки набувача.
Враховуючи зазначене, апелянт наголошує на тому, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про обов`язок позивача попередньо внести грошові кошти на депозитний рахунок суду у розмірі вартості об`єкта нерухомого майна та земельної ділянки, фактично ототожнив правову природу заявлених вимог із позовами про витребування майна.
Однак, зміст позовної заяви і її предмет не передбачають визнання права власності на спірне майно (або витребування), а мають іншу спрямованість - відновлення функціонального призначення земельної ділянки, що перебуває у комунальній формі власності.
Тобто спір не стосується зміни обсягу прав позивача, а лише реалізації його вже наявного права на усунення перешкод у його втручання.
Відтак, апелянт вказує, що суд першої інстанції, посилаючись на вказаний Закон, фактично застосував йогоза аналогією до ситуації, яка не є тотожною, а саме - до позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, а не до витребування об`єкта нерухомого майна від добросовісного набувача.
Оспорювана ухвала також має окрему властивість вона не просто призупиняє рух цивільної справи № 761/12186/23, а фактично виключає можливість реалізації права на судовий захист, оскільки обтяжує позивача в особі Київської міської ради безпідставним фінансовим тягарем, який законом для негаторних позовів не передбачено.
Отже, вказана ухвала повинна розглядатися як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а тому підлягає оскарженню відповідно до частини першої статті 374 ЦПК України.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2026 року поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської ради поданою представником - Антоном Глущенком на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року у справі за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Горбунова Леся Василівни, Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Автокооператив по будівництву та експлуатації особистих гаражів «КИЯНІВСЬКИЙ», про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення її у придатний для використання стан, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 квітня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Федоренко Є.В. заперечив проти задоволення апеляційної скарги.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши думку учасників справи, які прибули у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала означеним вище вимогам не відповідає, виходячи з наступного.
Так, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за вказаною позовною заявою. Розгляд справи вирішено проводити порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному провадженні. 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року позовну заяву було залишено без руху, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку, що предметом даного спору є, серед іншого, вимога про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрації права власності від 18.01.2022 №62907878 та здійсненної на його підставі у Реєстрі прав власності на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2559380780000) з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на нього, а тому положення Закону №4292-ІХ щодо зворотної дії в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна підлягають застосуванню у даній справі, в якій судом на момент набрання ним чинності не ухвалене відповідне рішення.
При постановлені ухвали без руху, суд першої інстанції вважав, що доводи представника позивача, які викладені у поданих запереченнях про те, що на правовідносини, які виникли у даній справі, не поширюється дія Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», оскільки позов пред`явлено як до недобросовісного власника не заслуговують на увагу.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 виснувала, зокрема, що перевірка добросовісності набувача цього майна здійснюється саме при вирішенні питання про витребування/повернення майна.
Добросовісність чи недобросовісність особи це правовий висновок, який робиться судом на підставі встановлених обставин справи, які можуть про це свідчити. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/20528/21.
Згідно ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто, незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова ВП ВС від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16).
Отже, обставини добросовісності або недобросовісності набувачів (відповідачів) досліджуються та встановлюються судом безпосередньо під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження. При цьому, факт недобросовісності набувача встановлюється судом на основі наданих сторонами та досліджених в ході судового розгляду доказів під час ухвалення судом рішення по суті спору, а не виключно через вказівку позивача про його недобросовісність у поданому позові.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку про поширення вимог Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» на даний спір.
Відтак, позовна заява була залишена без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання ухвали про залишення позову без руху.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року позовну заяву залишено без розгляду, у зв`язку з невиконанням позивачем ухвали без руху. 
Враховуючи підстави залишення позову без руху та подальше залишення позовної заяви без розгляду, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).
Згідно статті 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175і177цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Згідно абзацу третього частини другої статті 185 ЦПК України якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму. 
Дана редакція набула чинності 09 квітня 2025 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-ІХ від 12 березня 2025 року.
Згідно частини третьої статті 185 ЦПК України, в цій же редакції, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175і177цього Кодексу, сплатить суму судового збору, внесе у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошову суму у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
У Законі України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-ІХ від 12 березня 2025 року відсутня вказівка про те, що положення статтей 177 та 185 ЦПК України мають зворотну дію в часі. Навпаки, в них зазначено саме про те, що експертно-грошова оцінка здійснюється в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви. 
Так, 09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» №4292-ІХ від 12 березня 2025 року, згідно з яким статтю 390 ЦК України доповнено частиною 5 наступного змісту: «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Частину 4 статті 177 ЦПК України доповнено абзацом 2 такого змісту: «У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Статтю 265 ЦПК України доповнено частиною 14 такого змісту: «14. У разі відмови у задоволенні позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду суд вирішує питання про повернення позивачу внесених ним на депозитний рахунок суду грошових коштів як компенсації вартості майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, а у разі задоволення позову - про перерахування грошових коштів на користь добросовісного набувача».
Про обов`язковість врахування положень Закону України від 12 березня 2025 року №4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» зазначено у постановах Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі №686/14711/21, від 07 травня 2025 року у справі №128/680/21, від 21 травня 2025 року у справі №678/1280/21.
У пункті 2 Розділу ІІ вказаного Закону зазначено, що його положення мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.
Поряд з цим, у цій справі, визначальним є не дія Закону №4292-IX у часі (у т. ч. зворотна), а сфера його застосування враховуючи позовні вимоги Київської міської ради та обставини позову.
Так, виходячи зі змісту норм частини п`ятої статті 390 ЦК України відповідні приписи Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» поширюються на вирішення спорів, пов`язаних з витребуванням майна у добросовісних набувачів, тобто застосування цього закону залежить від підстав пред`явленого позову.
Колегія суддів враховує, що 12 листопада 2025 року Верховний Суд прийняв постанову у справі №127/8274/24 (у подібних правовідносинах) та вказав, що обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню. У випадку, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна недобросовісністю набувача, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України не застосовуються. Питання про добросовісність/ недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України. Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
Суд, не вдаючись в оцінку обґрунтованості позовних вимог позивача, констатує, що позов у цій справі поданий, на підставі статей 391, 396 ЦК України, тобто є негаторним. Позивач не заявляє у цій справі вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння у добросовісного набувача, а просить усунути перешкоди неволодіючому власнику в особі відповідача земельною ділянкою, яка не вибула з фактичного володіння власника - територіальної громади в особі Київської міської ради, а отже, підстави для застосування механізму віндикації, як способу захисту речового права, у даному випадку відсутні.
Таким чином, приписи частини п`ятої статті 390 ЦК України у цій справі є незастосовними.
Суд першої інстанції на зазначені фактичні обставини справи, предмет позову та підстави його подання до суду увагу не звернув, а тому безпідставно застосував до спірних правовідносин Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», а також приписи ЦПК України, з урахуванням змін, внесених цим Законом.
У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.
Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, №26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A №253-В).
Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що оскаржувана ухвала постановлена без додержання норм процесуального права, оскільки висновок суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах процесуального закону, а тому доводи апелянта щодо невірності застосування норм матеріального Закону є доречними. 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Київської міської ради поданою представником - Антоном Глущенком на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року - задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року - скасувати, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 27 травня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова